П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/24480/21	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року позивач  звернувся до суду з  позовом до відповідача та просив  визнати бездіяльність Одеської обласної прокуратури протиправною щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1  вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку; зобов`язати Одеську обласну прокуратуру  здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку у сумі                 8081,85 грн.; стягнути з Одеської обласної прокуратури  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належної вихідної допомоги при звільнені за період з 30.10.2021 по день фактичного розрахунку, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати.
В обґрунтування позову зазначалось, що незалежно від вказівки в наказі про звільнення на підставі п.2 п.19 розділу 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурор вважається звільненим за п.2 ст.40 КЗпП, у зв`язку з чим роботодавець повинен був провести розрахунок та здійснити виплату суми у порядку, визначеному законодавством, але у порушення норм діючого законодавства такий розрахунок не проведений. Також позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою їй вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням, позивач отримала право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.10.2021 по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одесі позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмiрі середньомісячного заробітку, що складає 8081,85 грн.  У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням в частині задоволення позовних вимог, Одеська обласна прокуратура  надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні  цієї частини позовних вимог відмовити. 
Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII врегульовано лише вказаним Законом, який не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги, а отже у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.
Також, не погоджуючись з  рішенням в частині відмови в задоволенні  позовних вимог, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в  цій частині   та ухвалити нове рішення, яким   позовні  вимоги  щодо стягнення   середнього  заробіток за час затримки виплати належної вихідної допомоги при звільнені  задовольнити. 
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1  зазначає, що оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні, тому враховуючи приписи ст.. 117 КЗпП України, обґрунтованим є стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, позивач посилається на судову практику відносно цього питання, яка викладена в постановах Верховного Суду. 
Судом апеляційної інстанції  належним чином були повідомленні учасники справи про відкриття апеляційного провадження у справі,  позивачем надано відзив  на                 апеляційну скаргу, відповідачем відзив до суду не надано,  тому  судова колегія вважає, що за наявними у справі матеріалами,  справу може бути вирішено  на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;                2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що  наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2319к вiд 20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставi рiшення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”) з 29 жовтня 2021 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Згідно розрахункового листа за 2021 рік вихідна допомога ОСОБА_1 при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась.
Вищеозначена позиція суб`єкта владних повноважень послугувала підставою для звернення ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  позовні вимоги в частині  протиправності дій щодо  не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні  є обґрунтованими та підлягають  задоволенню, натомість суд відмовив в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги є передчасними.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці” від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 4 Порядку № 100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:
виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.       
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена  також  Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус”; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус”; частину дев`яту статті 252 після слів “дисциплінарної відповідальності та звільнення” доповнено словами і цифрами “а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу”.
Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, про те, що  позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку,  є правомірними та підлягають задоволенню, а тому у задоволенні апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури слід відмовити.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо передчасності вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції  інстанції встановив відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги, однак  такий висновок суду суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, за яким з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вона зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від               24.06.2021 р. у справі №420/4887/20, від 30.09.2021 р. №160/10949/20, від 19.05.2022 р. №640/4264/20.    
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності,  розмір відшкодування може бути зменшеним, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: 
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, 
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, 
а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, 
співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 у справі №560/3971/19.
Враховуючи, що відповідач не провів з позивачем при звільнення остаточний розрахунок, з урахуванням висновків Верховного Суду викладених вище, колегія суддів доходить до висновку, що  позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, однак оскільки відповідачем на момент винесення рішення у справі не виплачена вихідна допомога, колегія суддів не може  вирахувати зазначену суму, тому  Одеській  обласній прокуратурі  необхідно   на користь ОСОБА_1 виплатити середній заробіток за час затримки належної вихідної допомоги при звільнені, з урахуванням вище викладених висновків суду.
Таким чином, оскільки  судом першої інстанції порушені норми матеріального права та висновки суду не відповідають обставинам справи, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ч.3 ст.272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022  року  в частині відмови в задоволенні позовних  вимог  скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1  – задовольнити.
Стягнути з  Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належної вихідної допомоги при звільнені.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022  року  залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської обласної прокуратури (65026, м.Одеса, вул..Пушкінська, 3, ЄДРПОУ 03528552) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги  у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець