Ухвала
Іменем України
 
14 липня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 560/85/16
провадження № 61-5631ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду                         від 03 травня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України                 Назаровця А. Т. (далі - Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ). 
 
В обґрунтування скарги зазначав, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 560/85/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України (далі -ДСЕСУ) від 11 січня 2016 року № 1-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_1 », поновлено його на посаді директора Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України») та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. На виконання цього рішення                              17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області видані виконавчі листи про поновлення його на вказаній посаді, які пред`явлені до примусового виконання до органів державної виконавчої служби. 
 
З 20 листопада 2017 року виконавчий лист, де боржником зазначена ДСЕСУ, знаходився на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ (ВП № 55168936). З листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ від 12 травня 2021 року, отриманого ним 26 травня 2021 року, він дізнався, що у ВП № 55168936 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровцем А. Т. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Висновок про повне і належне виконання боржником виконавчого документа виконавцем здійснено не на підставі поданих боржником первісних документів кадрового обліку (наказів, розпоряджень), а на підставі преюдиційних висновків, викладених в іншому судовому рішенні.
 
Вказував, що фактично його так і не було поновлено на роботі, оскільки відповідний наказ про поновлення на посаді боржником не видавався. Станом на день звернення із скаргою до суду він не перебував у трудових відносинах ні з боржником (ДСЕСУ), ні з ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України». Відтак, після нібито поновлення на роботі, він мав би бути в подальшому звільнений з роботи з підстав, передбачених КЗпП України та умовами трудового контракту, проте такі відомості відсутні в матеріалах                            ВП № 55168936. Водночас, один і той самий наказ боржника ДСЕСУ від 22 грудня 2018 року № 1 «Про припинення контракту з ОСОБА_1 » не може бути одночасно і наказом про поновлення на роботі і наказом про звільнення працівника.
 
Також зазначав, що висновки Господарського суду м. Києва, викладені у рішенні              від 14 серпня 2020 року у справі № 910/6920/20, на які посилається виконавець, не мають жодного преюдиційного значення для стягувача, оскільки він не брав участі при розгляді вказаної справи.
 
Вважав, що усі обставини в сукупності вказують на протиправний та необґрунтований характер постанови головного державного виконавця                  Назаровця А. Т. у виконавчому провадженні № 55168936 від 12 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження.
 
Ураховуючи вищевикладене, просив суд: визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. щодо закінчення виконавчого провадження (ВП № 55168936) про поновлення ОСОБА_1 на посаді; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. у виконавчому провадженні № 55168936               від 12 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження; зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. поновити виконавче провадження                                 № 55168936 з примусового виконання виконавчого листа Дубровицького районного суду Рівненської області № 560/85/16-ц від 17 березня 2017 року та вчинити передбачені законом виконавчі дії для його негайного і повного виконання у передбачений законом спосіб.
 
Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 03 травня               2022 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. у виконавчому провадженні № 55168936 від 12 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження. Зобов`язано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. поновити виконавче провадження № 55168936 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що головним державним виконавцем Назаровцем А. Т. під час прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження помилково розтлумачено норми законодавства щодо випадків застосування преюдиційних фактів, оскільки таке застосування можливе виключно на стадії судового розгляду справи. Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з виконання вже ухвалених судових рішень, що набрали законної сили, а тому державний виконавець зобов`язаний діяти в межах закону, який регулює його діяльність з виконання цих судових рішень, не вдаючись до тлумачення законодавства в частині встановлених обставин справи. Суди дійшли висновку, що постанова головного державного виконавця                   Назаровця А. Т. від 12 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження               № 55168936 по примусовому виконанні виконавчого листа № 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області, про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» є протиправною, а тому підлягає скасуванню, а виконавче провадження - поновленню у порядку, визначеному частиною першою статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».
 
22 червня 2022 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2022 року поновлено Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ строк на касаційне оскарження ухвали Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року; відмовлено у задоволенні клопотання Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги; касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме, запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.
 
06 липня 2022 року від заявника на електронну пошту Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме, платіжне доручення про сплату судового збору за подання касаційної скарги
 
Отже, недоліки касаційної скарги усунуто.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що на виконанні у Відділу перебувало виконавче провадження № 55168936 з примусового виконання виконавчого листа № 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України». У ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем встановлено, що на розгляді Господарського суду м. Києва перебувала справа № 910/6920/20 за позовом ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» до ДСЕСУ про стягнення коштів, за результатами розгляду якої суд дійшов висновку про те, що відповідачем (ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України») права ОСОБА_1 відновлено та рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у частині поновлення на посаді виконано ДСЕСУ. Вважає такі обставини преюдиційними фактами для справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу. Вказує, що державним виконавцем вжито всіх заходів на виконання судового рішення, у зв`язку з чим постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. про закінчення виконавчого провадження є такою, що прийнята у спосіб та в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 560/85/16-ц позов ОСОБА_1 до ДСЕСУ, ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.
 
На виконання вказаного рішення в частині, допущеній до негайного виконання,                       17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області видано виконавчий лист у справі № 560/85/16-ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України».
 
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Назаровця А. Т. від 12 травня 2021 року виконавче провадження № 55168936 з примусового виконання виконавчого листа                               № 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України»закінчено.
 
Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчих проваджень з                                   20 листопада 2017 року на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ знаходився виконавчий документ, де боржником зазначено ДСЕСУ (ВП № 55168936). Станом на 31 травня 2021 року вказане виконавче провадження є завершеним.
 
У постанові про закінчення виконавчого провадження головний державний виконавець Назаровець А. Т. встановив, що підставою для закінчення виконавчого провадження є рішення Господарського суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі № 910/6920/20, згідно якого суд дійшов висновку, що відповідачем (боржником) права ОСОБА_1 відновлено та рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 560/85/16-ц у частині поновлення на роботі на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» виконано ДСЕСУ. 
 
У вищезазначеній постанові головний державний виконавець Назаровець А. Т. послався на те, що обставини, встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують, а тому, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов висновку, що вказане є достатнім для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження.
 
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 зазначав, що рішення про його поновлення на роботі фактично не є виконаним, він не поновлений на роботі, оскільки відповідний наказ про поновлення його на посаді боржником не видавався. 
 
За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відповідно до частини першої статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
 
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина друга статті 65 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавче провадження з підстав, визначених у пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
 
Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
 
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
 
Водночас, працівник повинен бути обізнаним щодо наявності наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
 
Аналогічний висновок сформульований у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 у справі № 702/725/17 та від 16 вересня 2020 у справі № 709/1465/19.
 
Інших обставин, якими підтверджується виконання судового рішення про поновлення на посаді, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.
 
Ураховуючи вищевикладене, постанова головного державного виконавця                  Назаровця А. Т. від 12 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження                № 55168936 по примусовому виконанню виконавчого листа № 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області, про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» є неправомірною, оскільки рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року в частині поновлення  ОСОБА_1 на посаді не виконано. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що обставини виконання судового рішення встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі № 910/6920/20, є преюдиційними фактами для справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу, Верховний Суд оцінює критично з огляду на таке.
 
Оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження обґрунтовувалась преюдиційністтю обставин (виконання судового рішення про поновлення на роботі), встановлених у судовому рішенні господарського суду.  Верховним Судом наведено вище мотиви неправомірності таких посилань виконавця. 
 
Оскільки предметом оскарження у цій справі є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, неправомірність якої внаслідок безпідставного посилання на преюдиційні обставини встановлена судом, тому посилання при розгляді цієї справи за скаргою на постанову державного виконавця на ті самі обставини, як на преюдиційні, є необґрунтованим. 
 
При виконанні виконавчого листа у справі № 560/85/16-ц в частині про поновлення        ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» потрібно враховувати, що органом управління ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України» з 01 липня 2016 року є  Міністерство охорони здоров`я України, а не Державна санітарно-епідеміологічна служби України, чий наказ про звільнення позивача визнано незаконним. Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ не позбавлений можливості вжити заходи щодо усунення вказаних невідповідностей з метою заміни ДСЕСУ її правонаступником у спірних правовідносинах.
 
Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що постанова головного державного виконавця Назаровця А. Т. від 12 травня                  2021 року про закінчення виконавчого провадження № 55168936 по примусовому виконанні виконавчого листа № 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області, про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський ОЛЦ МОЗ України»є протиправною, а тому підлягала скасуванню, а виконавче провадження - поновленню у порядку, визначеному частиною першою статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до неправильного тлумачення заявником положень частини четвертої статті 82 ЦПК України.
 
Враховуючи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є необґрунтованою, відповідно, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний