Постанова
Іменем України
 
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 295/13965/20
провадження № 61-19972св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 червня 2021 року у складі судді Лєдньова Д. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, про усунення від права на спадкування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , 1952 року народження.
Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках після смерті матері є вона та її брат ОСОБА_2 .
Рішеннями Богунського районного суду міста Житомира від 29 квітня 2013 року та                   від 06 березня 2014 року ОСОБА_3 було визнано недієздатною, оскільки остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і призначено її та брата опікунами матері.
ОСОБА_3 перебувала на обліку в Житомирській обласній психіатричній лікарні                      № 1 та відповідно до висновків лікарської комісії була обмежена в самообслуговуванні, здатності до спілкування, здатності контролювати свою поведінку та потребувала постійного стороннього догляду. У зв`язку з цим вона проживала з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 ,  доглядала за нею, готувала їжу тощо. У зимовий період забирала її за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 .
Під час хвороби матері відповідач ухилявся від надання допомоги на її (матері) утримання, не турбувався про життя та здоров`я, внаслідок чого вона зверталась до суду з вимогою усунути ОСОБА_2 від виконання обов`язків опікуна.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 29 серпня 2018 року у справі № 295/6408/18 у задоволенні заяви Ради опіки та піклування при Виконавчому комітеті Житомирської міської ради про звільнення від повноважень опікуна ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням ним своїх обов`язків відмовлено, а постановою Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2019 року зазначене судове рішення залишено без змін. При цьому судом прийнято до уваги інтереси недієздатної особи, найкраще забезпечення яких може досягатись участю двох опікунів.
Вказала, що відповідач є матеріально забезпеченим, має власний будинок, автомобіль та мав фізичну можливість надавати допомогу матері, що була необхідною у зв`язку з обмеженою можливістю останньої в самообслуговуванні.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Богунський районний суд міста Житомира рішенням від 08 червня 2021 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що судом не встановлена участь позивача в утриманні матері за рахунок власних коштів на тому рівні, що у пропорційному значенні дозволяють усунути від права на спадкування особу, яка у відносному вираженні здійснювала допомогу в меншому обсязі.
Житомирський апеляційний суд постановою від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 червня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Також апеляційний суд врахував те, що відповідач проживав зі своєю сім`єю окремо від матері, а тому постійно надавати фізичну допомогу їй не міг. Щодо потреби недієздатної у матеріальній допомозі, то матеріали справи свідчать, що ліки останній надавалися безкоштовно, ОСОБА_1 також отримувала соціальну допомогу по догляду за ОСОБА_3 , остання отримувала пенсію по інвалідності і доказів, що недієздатна потребувала матеріальної допомоги, позивач суду не надала.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 у грудні 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 червня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суди не надали оцінки листу, який вона направляла відповідачу 16 квітня 2019 року, в якому просила на деякий час забрати матір проживати до себе на період проведення в будинку, в якому вона проживала, ремонтних робіт.
Також в судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили те, що на неодноразові її прохання залишалися з матір`ю, а також те, що відповідач неодноразово відмовляв їй у проханні відвезти матір до лікарні.
Викладене свідчить про бездіяльність з боку відповідача щодо належного виконання покладених на нього обов`язків опікуна недієздатної матері.
Суди під час розгляду справи не врахували правові висновки, висловлені у постановах Верховного Суду, висловлених у постановах від 02 березня 2020 року у справі                                      № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі                          № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655/св18), від 04 липня 2018 року у справі                   № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 у січні 2022 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що викладені позивачем доводи в частині невиконання своїх обов`язків відповідачем нічим не підтверджуються, є надуманими, неправдивими і викладені з метою позбавлення його частки у спадковому майні.
Він постійно надавав свої матері матеріальну допомогу з часу її захворювання і до дня її смерті.
Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій досліджувалися всі обставини по утриманню матері. В судове засідання викликалися свідки, яким суд надав оцінку. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 грудня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Богунського районного суду міста Житомира.
Справа № 295/13965/20 надійшла до Верховного Суду 10 січня 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 29 квітня 2013 року матір сторін у цій справі ОСОБА_3 , 1952 року народження, визнано недієздатною.
Згідно з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 внаслідок психічної хвороби позбавлена можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 497-2012.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призначено опікунами ОСОБА_3 .
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 29 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 08 січня                   2019 року, у справі № 295/6408/18 у задоволенні заяви Ради опіки та піклування при Виконавчому комітеті Житомирської міської ради про звільнення від повноважень опікуна ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням ним своїх обов`язків відмовлено.
Згідно з висновком лікарської комісії медичного закладу від 27 листопада 2018 року ОСОБА_3 за рівнем обмеження життєдіяльності обмежена у самообслуговуванні, здатності спілкування, здатності контролювати свою поведінку. Хвора потребує постійного стороннього догляду.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом.
Судами також встановлено, що сторони тривалий час перебувають у неприязних відносинах.
ОСОБА_1 не визнає участь відповідача ОСОБА_2 у наданні належної допомоги в утриманні матері, яка була необхідною за станом здоров`я недієздатної особи, у зв`язку з чим виник спір між відповідними учасниками справи про усунення від права на спадкування.
ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції визнав, що перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду, отримує пенсію як особа з інвалідністю                        ІІІ групи, має у власності автомобіль. Проводить реконструкцію будинку, при цьому, таке будівництво є тривалим за часом. З 2014 року він фактично не працює, джерелом доходів, окрім пенсійних виплат, є тимчасові заробітки, певний час працював водієм таксі.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах                                           від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).
Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі                                          № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі                         № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши перебування спадкодавця у безпорадному стані, що пов`язувалося зі станом здоров`я особи, а також певну матеріальну можливість відповідача надавати таку допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання допомоги у вигляді фізичного супроводу, зокрема при лікуванні ОСОБА_3 , іншої допомоги побутового рівня.
Крім того, суди врахували те, що ОСОБА_1 , як опікун, отримувала соціальну допомогу, з якої фактично і здійснювала утримання матері. ОСОБА_3 отримувала пенсію по інвалідності, якою розпоряджалася позивач як опікун. Позивач не мала самостійного заробітку, а ліки на ОСОБА_3 надавались за безоплатними рецептами. 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не було враховано правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах                             від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20),                   від19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655/св18),                   від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), не заслуговують на увагу, оскільки на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не надали оцінки листу, який вона направляла відповідачу 16 квітня 2019 року, в якому просила на деякий час забрати матір проживати до себе на період проведення в будинку, в якому вона проживала, ремонтних робіт, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначений лист відсутній у матеріалах справи.
Разом з тим, є правильним висновок апеляційного суду про те, що направлений ОСОБА_1 на ім`я відповідача лист від 06 травня 2019 року із проханням забрати матір на декілька місяців для здійснення ремонту в належному останній будинку, не може бути достатнім доказом наявності підстав для усунення відповідача від спадкування.
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 червня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров