УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2022  року
м. Київ
справа № 590/548/21
провадження № 51-1231 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 17 вересня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року,  
встановив:
Вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 17 вересня 2021 року  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє                   21 липня 2015 року вироком Ямпільського районного суду  Сумської області за                  ч. 3  ст. 185, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки               6 місяців,
засуджено за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, а саме, в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненій повторно та таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у інше приміщення, за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок районного суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що районним судом безпідставно не визнано обставинами, що пом?якшують покарання засудженому – наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, стійку втрату працездатності, відсутність з боку потерпілих матеріальних та моральних претензій до нього, заяви потерпілих про те, щоб не позбавляти волі засудженого, характеристики, у тому числі досудова доповідь органу пробації, у якій зазначено, що виправлення ОСОБА_5 можливо без ізоляції від суспільства. Вважає, що вказані обставини дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.  При цьому зазначає, що апеляційний суд, не дав у повній мірі оцінку доводам сторони захисту. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення  волі, згідно з вимогами ст. 65 КК України, з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характер їх вчинення, дані про особу винного та позицію потерпілих. Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_5 судом  визнано його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які  обтяжують покарання засудженому, суд не встановив.
На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, а саме, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, їхньої суспільної небезпечності, особи засудженого, який раніше судимий, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі й за злочини проти власності,  має малолітню дитину 2020 року народження, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом легка розумова відсталість, досудову доповідь органу пробації та формальну характеристику засудженого за місцем проживання, пом`якшуючі покарання обставини, а саме, його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обтяжуючих обставин, а також позиції потерпілих, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волімайже в мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 185,               ч. 3 ст. 185 КК України та обрав найм`якший спосіб складання покарань за ст. 70 КК України, за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
При цьому судами при ухваленні судових рішень враховано наявність у засудженого малолітньої дитини. Водночас, засудженим ОСОБА_5  не доведено належними доказами перебування її на його утриманні, оскільки, як зазначив сам засуджений, дитина проживає з матір`ю в іншій області, аліменти на утримання дитини                ОСОБА_5 не сплачує, ніде не працює, що ставить під сумнів доводи щодо перебування малолітньої дитини на утриманні засудженого.
Крім того, стороною захисту не вказано, яким чином наявність малолітньої дитини у засудженого впливає на пом?якшення йому покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про неврахування судами відсутності з боку потерпілих матеріальних та моральних претензій до засудженого, заяви потерпілих не позбавляти волі засудженого та досудової доповіді органу пробації, то вони є безпідставними, оскільки дані обставини була враховані судами при призначенні ОСОБА_5 покарання.
Крім цього, позиція потерпілої сторони щодо призначення засудженому виду та розміру покарання та досудова доповідь органу пробації, не є визначальними та не обмежують суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, а також не є підставами для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України. 
При розгляді апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам                  ст. 419 КПК України.
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності пом?якшення призначеного засудженому покарання, яке                      б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судами покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає  принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Тому колегія суддів вважає,  що призначене засудженому ОСОБА_5 остаточне покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених                                 ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у  виді позбавлення волі строком на 3 роки є  справедливим,  необхідним  та  достатнім   для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 17 вересня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                              ОСОБА_3