П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
  31 травня 2022  року                                                                                                м. Київ
 
   Справа № 755/1507/21
  Провадження: № 22-ц/824/5783/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М.,
 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів,
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним  позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що  з 2006 року він та відповідачка перебували у близьких стосунках, від яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року відомості про його батьківство з актового запису про народження дитини були виключені. До ухвалення вказаного судового рішення ним, позивачем,  повністю виконувалися його обов`язки щодо утримання дитини, а саме було сплачено грошові кошти на загальну суму 157 889 грн., які він просить стягнути з відповідачки, як безпідставно отримані.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у позові ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не дотримання норм матеріального права, не врахування обставин, що мають істотне значення для справи, просив рішення суду  першої інстанції скасувати та ухвалити новепро задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що недобросовісна поведінка відповідачки виявилась в тому, що  вона  приховувала від нього, позивача, існування стосунків з іншим чоловіком, від якого вона народила дитину. Також вважав безпідставним висновок суду першої інстанції про стягнення з нього на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 7500 грн, оскільки розмір вказаних витрат є неспівмірним заявленим позовним вимогам. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року відкритоапеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,   ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_3 
 Народження дитини було зареєстроване Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, батьком дитини записано позивача ОСОБА_1 . Походження дитини було визначено за заявою сторін в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 126 СК України.
Вказані обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року ухваленого у цивільній справі № 755/11957/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства (а.с. 7-13).
Зазначеним судовим рішенням позов ОСОБА_1 задоволено, виключено з актового запису № 999 від 13 квітня 2010 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом(ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції  виходив із того, що позивачем добровільно було визнано та зареєстроване батьківство по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошові кошти на утримання дитини сплачувалися ним добровільно, у тому числі, сплачувалися як аліменти. Факт недобросовісності відповідачки в отриманні грошових коштів позивачем не доведено, а тому відсутні правові підставі для застосування норми ст. 1212 ЦК України.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів ).
У частині першій та третій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша та друга статті 12 ЦПК України).
Як зазначено вище , оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач вказував на те, що з часу народження сина він перераховував відповідачцікошти на утримання сина, однак, в подальшому виявилося, що він не є біологічним батьком дитини. При цьому зазначав, що відповідачкадіяла недобросовісно, оскільки приховувала від нього існування відносин з іншим чоловіком, від якого і народила дитину. 
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України)
Відповідно до статті 1212 ЦК України,особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом віддала.
Відповідно до статті 1215 ЦК України,  не підлягає поверненню безпідставно набуті:
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
За частиною другою статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, грошові кошти на утримання дитини, в тому числі визначені позивачем як аліменти, сплачувалися нимдобровільно їх надання. 
Районним судом встановлено відсутність недобросовісності в діях відповідачки при отриманні коштів від позивача. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що в спірних правовідносинах діє презумпція добросовісності набувача коштів та позивачем її не спростовано.  Такі обставини не були встановлені і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року щодо оспорення батьківства ОСОБА_1 . 
Напроти, як при розгляді справи про оспорення батьківства, так і під час розгляду даної справи, відповідачка заперечувала позовні вимоги ОСОБА_1 та вказувала на те, що вона ніколи не мала і не має сумнівів в тому, що позивач являється батьком дитини, оскільки на час зачаття сина не мала інших близьких стосунків. Окрім того, вона ніколи не мала на меті вводити позивача в оману щодо його батьківства, ніяким чином не примушувала реєструватись батьком дитини. При цьому, позивач мав можливість перевірити біологічне походження дитиниу будь який час протягом десяти років, якщо мав якісь сумніви,або не мав добровільного бажання реєструвати своє батьківство.  Перерахування позивачем грошових коштів на утримання дитини пов`язано виключно із його особистою добровільною реєстрацією свого батьківства. 
ОСОБА_1  не доведено належними доказами, що відповідачказнала (не могла не знати), що позивач не є батьком дитини, на утримання якої він перераховував кошти. Жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не долучено і до апеляційної скарги.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Висновок експерта про виключення батьківства ОСОБА_1 по відношенню до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути належним доказом на підтвердження факту недобросовісності відповідачки при отриманні коштів на утримання дитини, оскільки не стосується предмету спору.
Суд першої інстанції при розгляді цієї справи правильно врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правовуоцінку, правильно встановивобставини справи, в результаті чого дійшов правильного висновку про відмову в позові.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно вимог  частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
З матеріалів справи убачається, щоОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла  у зв`язку із переглядом справи у суді першої інстанції, складає 7 500 грн.
На підтвердження вказаного розміру витрат ОСОБА_2 до відзиву долучила попередній (орієнтовний) розрахунок суми понесених витрат на правничу допомогу, копії угоди № 548-21 від 28.08.2021 року про надання професійної правничої допомоги, що укладена між нею, відповідачкою, та адвокатом Кіщук Т.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 486 та квитанції про оплату наданих адвокатом послуг на суми 4900 грн та 2600 грн.
Заперечень щодо вказаного розміру витрат на правничу дорогу ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив не висловив, клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не подав, що позбавляє його права спорювати такий розмір при апеляційному перегляді справи.
Оскільки витрати  ОСОБА_2  на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн, понесені нею у зв`язку з судовим розглядом справи, підтверджені належними  доказами, вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальним законом, заперечень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу позивачем не висловлено,суд першої інстанції обґрунтовано поклав такі витрати на позивача.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскарженесудоверішення ухваленебез додержання норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.   

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                                І.М. Вербова 

                                                                                                        В.А. Нежура