ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5634/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 травня 2022 року                                                                                      м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача:                Беспалова О. О., суддів: Грибан І.О., Ключковича В. Ю., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України в якому просить суд:
- визнати протиправними дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільнені;
- зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.08.2017 по 25.06.2020.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку зі ОСОБА_1 при звільненні.
Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 по 25.06.2020.
У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що фактично, позивачу виплачено із затримкою суму компенсації за невикористану додаткову відпустку, що були спірними, а тому застосування да даних взаємовідносин приписи ст. ст. 116-117 КЗпП України є недоречним.  
Крім того, апелянтом вказується на порушення позивачем строків звернення до суду. 
До Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивачем щодо задоволення вимог апелянта заперечено. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністра оборони України від 06.07.2017 № 461 полковника ОСОБА_1 , старшого офіцера інформаційно – аналітичного відділу центру розвідки Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України було звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 189 від 22.08.2017 ОСОБА_1 з 22.08.2017 було виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Києво – Святошинського районного військового комісаріату Київської області.
Цим же наказом позивачу визначено здійснити виплату одноразової грошової допомоги по звільненню за 27 календарних років. На підставі даного наказу, Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, позивачу була виплачена вихідна допомога.
Не погоджуюсь із розміром вихідної допомоги позивач у 2019 році, тобто через 2 роки після звільнення,    звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду 09 січня 2020 року по справі № 320/6330/19 (набрало законної сили 28.04.2020) позов задоволено та зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України здійснити перерахунок та виплату позивачеві грошову допомогу при звільненні, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Крім цього, у 2019 році позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 22 серпня 2017 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 по справі № 320/6308/19, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020, позов задоволено.    
Відповідно до виписки по картковому рахунку на виконання зазначених рішень судів ОСОБА_1 25 червня 2020 року виплачено грошові кошти у розмірі 119112,19 грн.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 25 червня 2020 року, в той час як звільнено позивача 22.08.2017.
Вважаючи наявними правові підстави для виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
На виконання ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України встановлює, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Так, непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується порядку та умов визначення норм оплати праці та порядку вирішення спорів щодо оплати праці, оскільки вказана категорія осіб отримує грошового забезпечення.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовано нормами КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, вважає за можливе застосувати до даних правовідносин, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби вказані норми КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справах №806/1899/17 та №823/1023/16.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Розглядаючи питання щодо можливості відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 надала оцінку доводам касаційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин тлумачення, наведеного у п. 57 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Меньшакова проти України».
У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що відповідно до ст. 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (ч. 1 ст. 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (ч. 2 ст. 117).
Також ЄСПЛ звернув особливу увагу на те, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом» (параграф 57 підрозділу «В. Суть» розділу І рішення від 08.04.2010 («Стверджуване порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції»).
За наслідком розгляду справи №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відтак, з аналізу ч. ч. 1 та 2   ст. 117 КЗпП України вбачається, що ч. 1 цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібна правова позиція щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України до спорів про стягнення з роботодавця середнього заробітку працівника за час затримки розрахунку при звільненні, які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 №810/451/17.
Зважаючи на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивача не виплачено всіх належних йому сум. Крім того. На виконання ч. 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, сторонами у справі не заперечується, що остаточний розрахунок при звільненні позивача зі служби відповідачем проведено із суттєвою затримкою, що також підтверджується інформацією із карткового банківського рахунку позивача. 
Таким чином, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, що є порушенням ст.116 КЗпП України.
Отже, спірна бездіяльність відповідача є триваючим проступком, що закінчився датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням служби та не відповідає закону з часу його звільнення до часу фактичного повного розрахунку.
Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь період затримки розрахунку доведена.
Щодо доводів апелянта з приводу не застосування судом першої інстанції приписів ст. 122 КАС України, в частині залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається із змісту апеляційної скарги, апелянт вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом позивачем пропущено, натомість суд першої інстанції, в супереч приписам Кодексу адміністративного судочинства України не залишив позов без розгляду, натомість скоротив період, за який слід виплатити компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому, апелянт зазначає, що позивач, з позовом про стягнення сум невиплачених при звільненні звернувся майже через два роки після звільнення.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Відтак, моментом з якого обчислюється строк на звернення до суду з позовом про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, обчислюється саме з дня, коли такий розрахунок здійснено у повному обсязі, а не з моменту звільнення особи. 
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 25.06.2020 року. 
Відтак, саме з 25.06.2020 року обраховується строк на звернення до суду з даним адміністративним позовом, а не з моменту звільнення позивача, як про це зазначає апелянт.
Що ж стосовно самого строку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Враховуючи, що датою повного розрахунку із позивачем є 25.06.2020 року, а з даним позовом до суду першої інстанції позивач звернувся 03.07.2020 року доводи апелянта щодо пропуск строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом є безпідставними. 
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно  з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                     О. О. Беспалов

Суддя                                                                                                                 В. Ю. Ключкович

Суддя                                                                                                        І. О. Грибан

(Повний текст постанови складено 12.05.2022)