РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 561/1087/21
Провадження № 22-ц/4815/709/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року (ухвалене у складі судді Снітчук Р.М.) у справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,- 
в с т а н о в и в :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона із відповідачем зареєструвала шлюб 18 лютого 1988 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне сімейне життя не склалося. Постійні сварки та різного роду конфлікти, які відбувалися з ініціативи відповідача, призвели до погіршення стосунків між ними та розпаду сім`ї. Відповідач протягом тривалого часу чинив на неї фізичне та психологічне насильство, постійно принижував та ображав, проявляв свою агресію, завдавав тілесних ушкоджень. Подружні стосунки вони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Наміру зберегти сім`ю у неї немає. Вважає, що подальше перебування у шлюбі з відповідачем неможливим і таким, що суперечить її інтересам. Просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 18 лютого 1988 року Зарічненським районним відділом ЗАГС Рівненської області, актовий запис № 14.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім`ї є неможливим і таким, що суперечить інтересам позивача, що є підставою для розірвання шлюбу.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не достатньо ґрунтовно дослідив докази, у зв`язку з чим, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. Наголошує, що він має намір та прагне зберегти сім`ю, однак місцевий суд формально віднісся до розгляду справи та не надав термін на примирення подружжя, який передбачений положеннями СК та ЦПК України. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та надати строк на примирення тривалістю 4 місяці.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1988 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . Від шлюбу мають трьох дітей, які на даний час є повнолітніми. 
ОСОБА_1 має категоричну позицію щодо розірвання шлюбу з відповідачем, оскільки спільне сімейне життя у них не склалося, різного роду непорозуміння та часті конфлікти між ними призвели до погіршення стосунків та розпаду сім`ї. Вони тривалий час разом не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні.
Відповідно до вимог ст. ст. 58,60 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб укладений за межами України є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу, а правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання. Оскільки сторони є громадянами України та постійно проживають на території України, тому у даному випадку слід застосовувати норми Сімейного кодексу України, незважаючи на те, що шлюб укладений за межами України.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. 
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
За результатами розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, прийшов до правильного висновку, що за час сімейного життя у сторін склалися відносини, які виключають можливість спільного їх проживання та продовження шлюбних відносин, оскільки фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено, шлюб носить формальний характер, а тому збереження сім`ї неможливе і це буде суперечити інтересам позивача, яка категорично наполягає на його розірванні.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі № 605/434/18.
Крім того, колегія суддів констатує, що фактично строк на примирення, який просив в апеляційній скарзі відповідач, сплинув за час апеляційного провадження справи.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                          Боймиструк С.В.                                                                
                                                                       Ковальчук Н.М.