Справа № 148/2043/21
Провадження № 22-ц/801/1046/2022
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року	Справа № 148/2043/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),
суддів: Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.,
з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:
заявник:  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Саламахи О.В., в залі суду, 

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Вказана заява мотивована тим, що з 19.04.1978 по 27.12.2014 ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб було розірвано за спільною домовленістю за заявою, поданою до органу РАЦС, однак протягом досить короткого періоду часу вони знову почали підтримувати спілкування, відновили спільне проживання, почали будувати нові спільні плани на майбутнє. ОСОБА_2 працював у м. Києві у КПН "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" на посаді лікаря офтальмолога приймального відділення. Він проживав у гуртожитку, який йому надала лікарня, однак на вихідні та у відпустку приїздив до с. Заозерне, де вони разом проживали у будинку, який було успадковано заявником після смерті батьків. Також, заявник періодично приїздила до ОСОБА_2 у м. Київ, і останній планував ще рік попрацювати у м. Києві, а потім переїхати в їх будинок у с. Заозерне. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер від COVID-19. За результатами роботи комісії з розслідування встановлено, що захворювання на COVID-19 сталося під час виконання ним службових обов`язків.
Заявник зазначає, що вона та ОСОБА_2 у вказаний період проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. 
Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для отримання одноразової допомоги у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 помер внаслідок професійного захворювання.
У Фонді соціального страхування України у Вінницькій області заявнику роз`яснили, що виплата грошової компенсації одноразової допомоги у разі смерті особи, яка померла від професійного захворювання виплачується членам його сім`ї. В зв`язку з тим, що заявник не перебувала з померлим у шлюбі, їй рекомендували звернутись в суд для встановлення факту спільного проживання.
Вказані обставини стали причиною звернення заявника в суд із даною заявою, у якій остання просить встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 01.01.2015 по 26.03.2021.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 01.01.2015 по 26.03.2021, відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що належних, допустимих та достатніх доказів спільного проживання з ОСОБА_2 , заявником не надано. Зокрема, таких доказів, які підтверджують ведення з ним спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, чи інших доказів відносин притаманних подружжю. 
Також судом першої інстанції зазначено про те, що надані заявником лише письмові заяви свідків не можуть слугувати достатніми доказами зазначеного та можуть оцінюватись лише у сукупності з іншими, в тому числі письмовими доказами, яких заявником не надано.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, вважаючи його незаконним та необгрунтованим подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, задовольнивши її вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено усі докази по справі, зокрема, письмові пояснення свідків та фотокартки з різних періодів життя заявника та ОСОБА_2 .. 
Також, скаржником зазначено, що заявник разом із ОСОБА_2 здійснювали ремонт у будинку в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, проводили зі спільного бюджету витрати на оплату будівельних матеріалів, встановлення обладнання. 
Відзив на апеляційну скаргу від іншого учасника справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини.
Представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в судовому засіданні при вирішенні скарги поклався на розсуд суду. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Так, судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19.04.1978 року перебували в зареєстрованому шлюбі, і є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 30.03.1979, серії НОМЕР_2 від 16.03.1982, серії НОМЕР_3 від 16.01.1985, серії НОМЕР_4 від 18.08.1999 (а.с. 8-11). 
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 27.12.2014 відділом ДРАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 7) шлюб між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.12.2014 розірвано.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 27.03.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Відповідно до копії акту спеціального розслідування гострого професійного захворювання №34, затвердженого 16.04.2021 директором КНП "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" (а.с. 13), комісією лікарні встановлено, що захворювання лікаря офтальмолога ОСОБА_2 на COVID-19 сталося під час виконання ним службових обов`язків.
Звернувшись в суд із вказаною заявою, ОСОБА_1 заявлено вимогу про встановлення факту її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 01.01.2015 по 26.03.2021, що необхідно їй для отримання одноразової допомоги.
Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, свій висновок обгрунтував тим, що ОСОБА_1 не доведено факту її постійного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2015 року по 26 березня 2021 року, адже заявником не надано належних, допустимих та достатніх доказів спільного проживання, зокрема таких доказів, які підтверджують ведення з ним спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, чи інших доказів відносин притаманних подружжю. 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, а також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять відомостей про інших заявників, які б претендували на виплату коштів внаслідок смерті медичного працівника ОСОБА_2 , що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, а також спору про розмір такої виплати. 
Доводи, як заяви так і апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено такі докази як письмові пояснення свідків та фотокартки з різних періодів життя, не заслуговують на увагу, оскільки показання свідків не можуть бути єдиною та беззаперечною підставою для задоволення заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а долучені заявником до матеріалів справи роздруківки, як вірно зазначено судом першої інстанції, не є належними доказами факту спільного проживання як подружжя, оскільки вони не містять дати та часу зйомки, а також з них неможливо встановити осіб, що на них зображені. 
Також не підтверджені будь - якими доказами доводи скаржника про здійснення разом із ОСОБА_2 ремонту у будинку в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, ведення спільного бюджету та проведення із нього витрат на оплату будівельних матеріалів, встановлення обладнання, тощо. 
Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді:    В. П. Рибчинський

С. Г. Копаничук