У Х В А Л А        
02 травня 2022 року
м. Київ
справа № 323/3290/19
провадження № 61-21278ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротуна В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,
ВСТАНОВИВ:
21 грудня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: звернення із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження та надіслання на адресу суду належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень та надання уточненої касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України з належним обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).
Залишаючи без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд роз`яснив заявнику положення частини другої статті 389 ЦПК України щодо випадків касаційного оскарження судових рішень. Окрім цього, заявнику роз`яснено, що посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є підставою для відкриття касаційної провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України мають рекомендаційний характер та попереджено про наслідки невиконання вимог ухвали Верховного Суду 
від 31 січня 2022 року. 
Ухвала Верховного Суду від 31 січня 2022 року отримана заявником 15 лютого 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У квітні 2022 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: уточнена касаційна скарга та заява про поновлення строку на касаційне оскарження.
В уточненій касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, заявник повторно посилається на неврахування апеляційним судом у своїй постанові висновків, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України 
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Окрім цього, в уточненій касаційній скарзі зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, однак заявником не зазначено конкретну норму права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
При цьому, у скарзі лише викладено обставини справи, процитовано норми законодавства, зроблено вказівку на постанову Верховного Суду України без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на ухвалення судами рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Разом з цим, заявник в уточненій касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду 
від 20 березня 2019 року в справі № 760/11468/14-ц та постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 552/6135/16-ц. Обґрунтовує свої посилання тим, що суди попередніх інстанцій помилково посилаються на висновки, зроблені у зазначених постановах, оскільки обставини у цих справах та у справі № 323/3290/19 не є подібними.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України, скаржник повинен вмотивовано обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
При цьому, не є вмотивованим обґрунтуванням необхідності відступлення від висновку Верховного Суду посилання заявника на помилкове застосування судами попередніх інстанцій у своїх рішеннях висновків Верховного Суду.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Без виконання вимоги щодо зазначення у касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження судового рішення неможливо визначити підстави відкриття касаційного провадження та межі, в яких має здійснюватися касаційний перегляд оскаржених судових рішень.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у вказаних матеріалах на усунення недоліків касаційної скарги вимоги ухвали Верховного Суду від 31 січня 2022 року не виконано.
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК Україниу разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Оскільки заявник у встановлений судом строк, станом на 02 травня 2022 року, не виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 31 січня 2022 року року, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,
У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року визнати неподаною та повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                   В. М. Коротун