УХВАЛА

27 червня 2022 року 
м. Київ

справа № 480/2730/21
адміністративне провадження № К/990/14081/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Губської О.А., перевіривши касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі №480/2730/21 за позовом ОСОБА_1 до П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Сумської обласної прокуратури, третя особа - Офіс Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення різниці у заробітку,   
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Сумської обласної прокуратури, П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - Офіс Генерального прокурора, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Сумської обласної прокуратури №61К від 12 березня 2021 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури" з 15 березня 2021 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №22 від 24 грудня 2020 року про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспиту у формі співбесіди заступником керівника Охтирської місцевої прокуратури ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області або на посаді, що є рівнозначною посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури у Сумській обласній прокураторі з 15 березня 2021 року;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1    середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16 березня 2021 року в сумі 489465,60 гривень;
-   стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь    ОСОБА_1 - 55258,88 гривень різниці між нарахованою відповідачем заробітною платою та дійсно виплаченою    ОСОБА_1 заробітною платою за період січень - березень 2021 року.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №22 від 24 грудня 2020 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Сумської обласної прокуратури № 61к від 12 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області та органів прокуратури Сумської області; поновлено позивача на посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області; стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь    ОСОБА_1   середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 208028,25 гривень: стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1    витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, Сумська обласна прокуратура звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до   статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС України), надіславши її 01 червня 2022 року засобами поштового зв`язку.
Відповідно до частини четвертої  статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;      
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;      
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;      
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою  статті 353 цього Кодексу.      
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.      
Відповідно до пункту 4 частини другої      статті 330 КАС України      у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)      статтею 328 цього Кодексу      підстави (підстав).      
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу      в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої   статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.      
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України      (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.      
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої   статті 328 цього Кодексу      в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій      статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій      статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої      статті 328 КАС України      як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.   
Раніше подану касаційну скаргу Верховний Суд ухвалою від 12   травня 2022 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої   статті 332 КАС України   як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень.   
Під час перевірки вдруге поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог   статті 330 КАС України   встановлено, що у ній так і не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.                           
Покликаючись на пункт 1 частини четвертої   статті 328 КАС України, заявник у касаційній скарзі вказує на неврахування судами першої та апеляційної інстанції позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20 січня 2021 року у справах №640/18679/18, №804/958/16, від 23 грудня 2020 року у справі №813/7911/14, від 09 грудня 2020 року у справі №826/18134/14, від 19 листопада 2020 року у справі №826/14554/18, від 07 липня 2020 року у справі №811/952/15, від 19 травня 2020 року у справі №9901/226/19, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 09 жовтня 2019 року у справі № П/811/1672/15, від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18, від 27 жовтня 2021 року у справі №340/3563/20 та від 27 жовтня 2021 року у справі №280/6512/20.
Суд повторно наголошує, що у   разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої   статті 328 КАС України   недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Одночасно з цим, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Посилання на практику Верховного Суду   (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів,   не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не наводить належного обґрунтування, яке б свідчило про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки. Також всупереч вимогам статей   328,   330 КАС України   заявником не зазначеного чіткого переліку норм права, які були неправильно застосовані судом апеляційної інстанції та щодо застосування яких не ураховано висновок Верховного Суду та не обґрунтовано подібності правовідносин у справах.
Зазначене свідчить про ігнорування скаржником роз`яснень, раніше наданих Верховним Судом щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги, у частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.
З огляду на викладене, Суд відхиляє посилання заявника на пункт 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.
Також суд установив, що скаржник зазначає про неправильне застосування норм матеріального права полягає в помилковому тлумаченні пунктів 7, 9,   15, 16, 17, 19, 22 підпункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 №223, пункту 9 частини першої статті Закону України "Про прокуратуру", пунктів 8 - 14, 16, 18   розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 та положень Закону України "Про запобігання корупції".   
Так, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що заявник лише процитував частину четверту   статті 328 КАС України, однак у касаційній скарзі відсутнє посилання на конкретний підпункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження та належні обґрунтування такого посилання.
Решта доводів скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій.   
Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанції з урахуванням вимог частини четвертої   статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені   статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи   відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до   КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої   статті 332 КАС України   касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.   
З огляду на те, що скаржник не виклав передбачених КАС України обґрунтованих підстав для оскарження у касаційному порядку судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, касаційну скаргу потрібно   повернути особі, яка її подала, з огляду на вимоги пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі №480/2730/21   повернути скаржнику.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя	О.А. Губська