Постанова 
Іменем України 
 
28 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 352/494/16-ц
провадження № 61-16070св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
позивач за зустрічним позовом- ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_1 ,
третя особа на стороні відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2020 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 02 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок 
з господарськими спорудами.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок з господарськими спорудами 
на АДРЕСА_1 (далі - будинок з господарськими спорудами, будинок) збудовано 
у 1984 році, забудовником та власником будинку була мати її чоловіка 
ОСОБА_5 .
 
Інвентаризаційна вартість будинку з господарськими спорудами згідно 
з технічним паспортом становить 406 327,00 грн.
 
Після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її чоловік ОСОБА_3 (син ОСОБА_5 ) прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак не оформив своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.
 
22 липня 2015 році ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, за яким все належне йому на день смерті майно чоловік заповів 
ОСОБА_1 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті вона прийняла спадщину, звернувшись до Тисменицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за заповітом.
 
Спадкоємцями за законом першої черги після смерті її чоловіка ОСОБА_3 
є також їхні діти, відповідачі у цій справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
У зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спірний будинок з господарськими будівлями державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на будинка на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 .
 
У травні 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, зазначила, що заповіт 
її батька ОСОБА_3 складений та посвідчений з порушенням форми і порядку посвідчення заповіту, а також Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2001 року № 3306/5. Оспорюваний заповіт батько не підписував, підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту та в журналі реєстрації сільської ради виконані не спадкодавцем, 
а іншою особою, відсутнє волевиявлення спадкодавця на укладення цього заповіту, до того ж батько неодноразово наголошував, що спадковим будинком мають право користуватися всі спадкоємці, як дружина, так і діти, а тому вважав несправедливим заповідати комусь одному спадкове майно.
 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 15 червня 2016 року позови об`єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , вартістю 406 327,00 грн, у порядку спадкування 
за заповітом після ОСОБА_3 .
 
Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 031,63 грн з кожного.
 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись статтями 1223, 1270, 1257 ЦК України, та, встановивши, 
що позивач за первісним позовом як спадкоємець за заповітом після смерті спадкодавця прийняла спадщину у передбаченому законом порядку, однак 
у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа позбавлена можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, вважав за можливе визнати 
за нею право власності на спадкове майно.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У вересні 2021 року ОСОБА_2 , діючи через представника ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 
2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити її зустрічні позовні вимоги про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповіт було складено в одному екземплярі, тобто була порушена процедура посвідчення заповіту, і це, на її думку, свідчить про порушення волі та волевиявлення заповідача.
 
Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі 
№ 2-37/11 (провадження № 61-18831св18) щодо порядку посвідчення заповіту.
 
На думку особи, яка подає касаційну скаргу, існують підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справ № 522/9893/17 (провадження 
№ 14-173цс20) щодо форми та місця посвідчення заповіту.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що у 1984 році збудовано будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , забудовником та власником якого була ОСОБА_5 .
 
Правовстановлюючих документів на цей будинок немає, право власності ОСОБА_5 на будинок з господарськими будівлями не реєструвалось. Наявний лише будівельний паспортом за червень 1984 року на забудову емельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_5 , та технічний паспорт 
на будинок з господарськими спорудами від 26 грудня 1989 року, власником якого є ОСОБА_5 .
 
Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинок 
з господарськими спорудами успадкував спадкоємець першої черги за законом (син спадкодавиці) ОСОБА_3 , чоловік ОСОБА_1 , відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Право власності 
на спадкове майно в нотаріальному порядку ОСОБА_3 не оформив.
 
Вказані обставини сторони не оспорюють.
 
22 липня 2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, який посвідчено секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамулою Н. М., внесено до реєстру за № 43 і зареєстровано 30 грудня 
2015 року у Спадковому реєстрі за № 58447208. Відповідно до цього заповіту все належне йому майно ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_1 .
 
Після смерті ОСОБА_3 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець за заповітом прийняла спадщину, у визначений законом строк звернувшись до Тисменицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
 
Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , діти 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , спадкоємці першої черги за законом, також звернулись до Тисменицької районної державної нотаріальної контори 
із заявами про прийняття спадщини після смерті батька.
 
Постановою нотаріуса від 02 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено 
у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа 
на будинок, що увійшов до складу спадкового майна.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 02 листопада 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець 
за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва 
та склад спадкового майна.
 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку 
є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
 
Установивши, що при оформленні права власності на нерухоме майно, 
що входить до складу спадщини - будинок на АДРЕСА_1 , виявлено відсутність правовстановлюючих документів, що створювало перешкоди спадкоємцю 
за заповітом ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову.
 
Такий висновок узгоджується з пунктами 4.14, 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у їх системному зв`язку 
зі статтями 1218, 1231, 1268, 1296, 1297 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Щодо доводів касаційної скарги про безпідставність висновків суду про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання заповіту недійсним.
 
Підставою зустрічного позову, ОСОБА_2 зазначала те, що секретар сільської ради не виготовила другий примірник заповіту, що, на її думку, свідчить про спотворення волевиявлення заповідача.
 
Касаційний суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_2 не довела позовних вимог, оскільки вона не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 заповіт не підписував особисто, 
а також доказів на підтвердження інших ознак недійсності заповіту.
 
Сама по собі обставина посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування в одному екземплярі не впливає на форму заповіту як правочину і не може бути підставою для його нікчемності з огляду 
на вичерпний характер підстав нікчемності заповіту, визначених у частині першій статті 1257 ЦК України.
 
Такі висновки відповідають можливості реалізації дієздатною фізичною особою свого права на заповіт, як будь-якого суб`єктивного цивільного право, яке здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
 
Немає жодних підстав вважати, що посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування правочину і не виготовлення другого примірника заповіту тягне нікчемність заповіту.
 
Ці обставини не впливають на форму правочину і не підпадають під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.
 
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), визнання недійсним заповіту з мотивів більш широкого трактування вимог до форми і порядку його посвідчення, які визначені у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.
 
Колегія суддів касаційного не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.
 
Доводи касаційної скарги про застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суд, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 15 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 02 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська