Справа № 461/8846/20                        Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/814/22                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Івасюти М.В.,
з участю: представника апелянта – Кошевого А.Л., представника відповідача – Терлецького А.О., третіх осіб – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника – адвоката Варави А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 лютого 2022 року та на додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2022 року у справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області до Головного управління Держпраці у Львівській області, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування Акта спеціального розслідування гострого професійного захворювання,-
в с т а н о в и в:
В жовтні 2020 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, треті особи: Комунальне підприємство «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило скасувати Акт спеціального розслідування гострого професійного захворювання, що сталося 30.04.2020 р. о 13 год. 45 хв., дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 о 04 год. 20 хв. в Комунальному некомерційному підприємстві «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», за формою Н-1/П від 17.07.2020р., затверджений Головним управлінням Держпраці у Львівській області 21.07.2020 р.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на те, що наказом Головного управління Держпраці у Львівській області від 27.05.2020 р. №86-НВ створено комісію з спеціального розслідування гострого професійного захворювання, яке сталося в КНП ''Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева" з ОСОБА_3 , до складу якої увійшов страховий експерт з охорони праці відділу профілактики страхових випадків Львівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Луць А.В. Комісією з`ясовано обставини, за яких сталося гостре професійне захворювання. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 не виконувала роботу, яка передбачена постановою КМУ №1662 (зі змінами, внесеними постановою КМУ №394), зокрема не була безпосередньо зайнята у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню гострої, респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, лікуванні пацієнтів із випадками гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
17 липня 2020 року комісією складено акт спеціального розслідування гострого професійного захворювання, що пов`язане з виробництвом за формою Н-1/П щодо ОСОБА_3 , який затверджений 21.07.2020 р. Позивач вважав, що за результатами спеціального розслідування комісією необґрунтовано кваліфіковано дане захворювання, як таке, що пов`язане з виробництвом, оскільки ОСОБА_3 не була зайнята у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач також зазначав, що листом від 29.07.2020 року він звертався до відповідача щодо призначення повторного спеціального розслідування гострого професійного захворювання ОСОБА_3 та отримав відмову у проведенні повторного розслідування.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 лютого 2022 року в задоволенні позову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області до Головного управління Держпраці у Львівській області, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування Акта спеціального розслідування гострого професійного захворювання – відмовлено.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2022 року заяву третіх осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №461/8846/20 за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області до Головного управління Держпраці у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування Акта спеціального розслідування гострого професійного захворювання – задоволено.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (79041, м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 корпус 8, ЄДРПОУ 41322361) на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце народження: 80364, Львівська обл., Жовківський р-н., с. Великий Дорошів; паспорт громадянина України: № НОМЕР_1 , виданий 14.07.2020 року, орган видачі 4628; дійсний до 14.07.2030 р.; РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце народження: 80364, Львівська обл.,.-Жовківський р-н., с. Великий Дорошів; паспорт громадянина України: № НОМЕР_3 , виданий 21.03.2019 року, орган видачі 4628; дійсний до 21.03.2023 р.; РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 9620,00 гривень, тобто по 4810,00 гривень на користь кожного.
Рішення та додаткове рішення суду оскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.
В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконними і не обґрунтованими, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи. 
Покликаються на те, що судом не було досліджено те, що ОСОБА_3 не виконувала роботу, яка передбачена постановою КМУ №1662 (зі змінами, внесеними постановою КМУ №394), зокрема не була безпосередньо зайнята у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню гострої, респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, лікуванні пацієнтів із випадками гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Стверджують, що посада сестри – господині відноситься до технічних працівників закладів охорони здоров`я. Відтак твердження суду про віднесення сестри – господині ОСОБА_3 до медичного працівника, який помер в результаті захворювання отриманого внаслідок інфікування при виробничому контакті під час виконання трудових обов`язків є помилковим, оскільки дана посада відноситься до технічних працівників і не вимагає наявності медичної освіти.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити, та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконними і не обґрунтованими.
Заслухавши суддю - доповідача, представника апелянта – Кошевого А.Л. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – ОСОБА_4 , третіх осіб – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника – адвоката Варави А.І. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про скасування Акта спеціального розслідування гострого професійного захворювання, суд першої інстанції виходив з того, що інфікування ОСОБА_3 сталося при виконанні нею трудових обов`язків, а тому комісія спеціального розслідування обґрунтовано віднесла смерть ОСОБА_3 до нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом. У зв`язку з цим підстави для скасування складеного комісією акта форми Н-1/П від 17 липня 2020 року відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , займала посаду сестри-господині алергічного відділення КНП «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», яке на період карантину було перепрофільовано у терапевтичне відділення для надання допомоги хворим з пневмонією та підозрами на COVID-19.
Згідно виписки із карти стаціонарного хворого №3304/129, ОСОБА_3 поступила у КНП «8-ма МКЛ м. Львова» за скеруванням КНП «1-МКЛ м. Львова», де перебувала на лікуванні з 30.04.2020р. з приводу двобічної негоспітальної пневмонії COVID-19. 07.05.2020 р. ОСОБА_3 госпіталізована до КНП «8-ма МКЛ» з діагнозом: Двобічна негоспітальна пневмонія. COVID-19. Ожиріння ІІІ ст. Пацієнтці налагоджено неівазивну ШВЛ апаратом. Загальний стан пацієнтки, незважаючи на проведене лікування, прогресивно погіршувався. У пацієнтки о 03.35 15.05.2020 р. наступила зупинка серцево-судинної діяльності, розпочато серцево-легеневу реанімацію. ІНФОРМАЦІЯ_1 о 04.20 констатовано смерть.
Для проведення спеціального розслідування гострого професійного захворювання зі смертельним наслідком, який стався з сестрою-господинею КНП «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева» ОСОБА_3 , 27.05.2020 видано наказ про призначення комісії для спеціального розслідування гострого професійного захворювання, яким створено комісію та зобов`язано організувати і провести спеціальне розслідування.
За результатами розслідування встановлено, що засвідчено відповідним актом за результатами епідеміологічного розслідування складеного лікарем-епідеміологом ОСОБА_5 від 13.07.2020р. та поясненнями медсестри КНП «Львівська 1-а міська клінічна лікарня» ОСОБА_6 (рідної сестри ОСОБА_3 ), ОСОБА_3 вважала себе хворою з 27.04.2020 р., коли вона, прийшовши з роботи відчула слабість при температурі тіла 38 градусів за Цельсієм. Після чого ОСОБА_3 почала приймати амбулаторно симптоматичну терапію (жарознижуючі препарати), а 30.04.2020 р. звернулась в стаціонар КНП «Львівська 1-а міська клінічна лікарня», де її було госпіталізовано, зроблено рентгенофонографію та був поставлений діагноз - пневмонія, взято матеріал ПЛР (результат № 5109 з 04.05.2020 р. позитивний). У зв`язку з погіршенням здоров`я, хвору о 15.30 год. 07.05.2020 р. переведено у КНП «8-ма міська лікарня м. Львова». В 04 год. 20 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1 пацієнтка померла.
За даними епідеміологічного розслідування (карта епідеміологічного обстеження №35 Жовківського РВ ДУ «Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України») найімовірніше місце зараження невідоме, остаточний фактор передачі збудника інфекції не встановлений. Зараження виникло повітряно-крапельним шляхом, можливий контакт з хворою по місцю праці.
Згідно карти епідеміологічного обстеження №1 вогнища інфекційного захворювання, акту від 13.07.2020 р. за результатами епідеміологічного розслідування, проведеного Львівським міським відділом ДУ «Львівський обласний лабораторний центр», у алергологічному відділенні, в якому працювала потерпіла, перебувала з 01 по 05 квітня 2020 року пацієнтка ОСОБА_7 з підтвердженим інфікуванням COVID-19 (позитивний ПЛР №3676 від 03.04.2020р.). Робочі зміни ОСОБА_3 припадали на 02.04.2020р. і 03.04.2020р. Згідно посадових обов`язків ОСОБА_3 не мала прямого контакту з пацієнтами. Але, разом з потерпілою, одночасно госпіталізовано двох медичних сестер алергологічного відділення ОСОБА_8  (позитивний ПЛР № 4342 від 01.05.2020 р.) та ОСОБА_9 (позитивний ПЛР № 5107 від 03.05.2020 р.)., які мали прямий контакт з інфікованою пацієнткою ОСОБА_7 . Висновком, проведеного епідемрозслідування за місцем праці, встановлено, що джерелом інфікування вірусом SARS-COV-2 могла стати власна необережність потерпілої при контакті з іншими працівниками відділення, які були інфіковані вірусом SARS-COV-2 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Комісія взяла до уваги те, що сестра-господиня ОСОБА_3 була забезпечена штатним спецодягом та ЗІЗ, передбаченими для медичного персоналу алергологічного відділення, які не мали прямого контакту із інфекційно хворими, до введення в дію наказу МОЗ України від 30.04.2020 р., і який належним чином не міг захистити потерпілу від контакту по роботі з непередбачено захворілими працівниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Згідно діагнозу лікаря-профпатолога КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_10 (виписка із медичної амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.07.2020 р.), підозри на гостре професійне захворювання потерпілої ОСОБА_3 не встановлено.
За результатом вірусологічного дослідження проведеного ДУ «Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України» виявлено РНК вірус SARS-COV-2 методом ПЛР (результат № 5109 від 04.05.2020) у сестри-господині КНП «Львівська 1-а МКЛ ім. Князя Лева» ОСОБА_3 .
Висновком, проведеного епідемрозслідування від 13.07.2020 р., за місцем праці, встановлено, що джерелом інфікування вірусом SARS-COV-2 могла стати власна необережність потерпілої при контакті з іншими працівниками відділення, які були інфіковані вірусом SARS-COV-2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які мали прямий контакт з інфікованою пацієнткою ОСОБА_7 . Інфікування відбулося при виробничому контакті під час виконання трудових обов`язків сестри-господині ОСОБА_3 із хворими особами на COVID-19 медсестрами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не знали, що вони інфіковані.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.
Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Статтею 1 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105-ХIV) встановлено, що нещасний випадок обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону №1105-ХIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) страхуванню від нещасного випадку підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах.
За змістом ст. 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні приписи містяться у ст. 22 Закону України від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ «Про охорону праці».
Процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, що сталися з особами, визначеними частиною першою статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено Порядком.
В силу п.п. 10, 14, 33 Порядку спеціальному розслідуванню підлягають, у тому числі нещасні випадки із смертельними наслідками. Держпраці та/або її територіальним органом утворюється комісія із спеціального розслідування (далі спеціальна комісія), яка, зокрема зобов`язана: з`ясувати обставини та причини настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння); визначити, пов`язані чи не пов`язані нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) з виробництвом; скласти акти за формою Н-1(тимчасові акти за формою Н-1 у разі їх складення) згідно з додатком 11 у кількості, визначеній рішенням комісії (спеціальної комісії); у разі настання групових нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) скласти акти за формою Н-1на кожного потерпілого;  розглянути та підписати примірники актів за формою Н-1 (тимчасові акти за формою Н-1 у разі їх складення), а у разі незгоди члена комісії (спеціальної комісії) із змістом розділів 5, 6, 8, 9 такого акта обов`язково підписати ці акти з відміткою про наявність окремої думки, яка викладається членом комісії письмово, в якій він обґрунтовано викладає пропозиції до змісту розділів 5, 6, 8, 9 акта (окрема думка додається до цих актів та є їх невід`ємною частиною).
Згідно п. 34 Порядку рішення щодо визнання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) пов`язаними чи не пов`язаними з виробництвом приймається комісією (спеціальною комісією) шляхом голосування простою більшістю голосів. У разі рівної кількості голосів членів комісії (спеціальної комісії) голос голови комісії (спеціальної комісії) є вирішальним.
Із положень п. 46 Порядку слідує, що голова (заступник Голови) Держпраці або керівник її територіального органу, що утворив спеціальну комісію, повинен протягом трьох робочих днів після надходження матеріалів спеціального розслідування розглянути їх та затвердити примірники акта за формою Н-1.
Як передбачено п. 52 Порядку обставини, за яких нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) визнаються пов`язаними з виробництвом, зокрема є: виконання потерпілим трудових (посадових) обов`язків згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), у тому числі у відрядженні (згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), на яке він відряджений) (п. 1); перебування потерпілого на робочому місці, на території підприємства (установи, організації) або в іншому місці під час виконання трудових (посадових) обов`язків чи завдань роботодавця з моменту прибуття на підприємство (в установу, організацію) до відбуття з нього, що фіксується відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства (установи, організації), у тому числі в робочий і надурочний час (п. 2); однократний вплив на працівника шкідливих чи небезпечних виробничих факторів, внаслідок яких у нього виникло гостре професійне захворювання (отруєння), за наявності висновку закладу охорони здоров`я (п. 15).
Відповідно до п. 57 Порядку рішення комісії (спеціальної комісії), зміст акта за формою Н-1 можуть бути оскаржені в судовому порядку потерпілим, членами його сім`ї або уповноваженою ними особою, робочим органом Фонду, а також іншими органами, установами, підприємствами та організаціями, представники яких брали участь у розслідуванні (спеціальному розслідуванні).
Пунктом 4 розділу V Переліку професійних захворювань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 року №1662, визначено, що до захворювань викликаних дією біологічних факторів відноситься гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2, яку, може викликати контакт з інфекційними хворими, інфікованими матеріалами чи переносниками захворювань. Робота медичних працівників є такою, на якій можливе виникнення гострої респіраторної хвороби COVID-19.
До Переліку посад медичних та інших працівників, що безпосередньо зайняті у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та лікування пацієнтів із випадками гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15 липня 2020 року №1604 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 серпня 2020 року за №8078/35090), віднесені технічні працівники закладів охорони здоров`я.
Інші працівники закладів охорони здоров`я, працівники інших закладів, установ, організацій, які відповідно до своїх посадових обов`язків (або за окремим дорученням) брали участь у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню COVID-19, у тому числі виконанні робіт в осередках COVID-19; лікуванні пацієнтів із випадками COVID-19; розслідуваннях (спеціальних розслідуваннях) гострих професійних захворювань COVID-19 та мали контакт з підтвердженим випадком COVID-19 або з інфікованим біологічним матеріалом (пункт 8).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що у разі настання нещасного випадку з особою, яка працює на умовах трудового договору, роботодавець або уповноважений ним орган повинен провести розслідування такого випадку відповідно до Порядку.
Нещасні випадки із смертельним наслідком розслідуються спеціальною комісією, призначеною органами Держпраці.
Спеціальна комісія зобов`язана з`ясувати обставини і причини нещасного випадку, визначити, чи пов`язаний цей випадок з виробництвом, та скласти акт розслідування за відповідною формою.
Пунктом 52 Порядку визначено вичерпний перелік обставин, за яких нещасний випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом, серед яких: виконання потерпілим трудових (посадових) обов`язків згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації); перебування потерпілого на робочому місці, на території підприємства (установи, організації) або в іншому місці під час виконання трудових (посадових) обов`язків чи завдань роботодавця, у тому числі в робочий і надурочний час; однократний вплив на працівника шкідливих чи небезпечних виробничих факторів, внаслідок яких у нього виникло гостре професійне захворювання (отруєння), за наявності висновку закладу охорони здоров`я.
У разі встановлення таких обставин спеціальна комісія приймає рішення про визнання нещасного випадку таким, що пов`язаний з виробництвом (простою більшістю голосів), і складає акт за формою Н-1, який затверджується органом Держпраці. Якщо член комісії не згідний із змістом акту Н-1, він підписує цей акт і викладає письмово окрему думку, яка додається до акта та є його невід`ємною частиною.
Факт смерті медичного працівника з причин, пов`язаних з його інфікуванням COVID-19 під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, встановлюється спеціальною комісією з розслідування нещасного випадку, що проводиться відповідно до Порядку.
Порядком встановлено, що гостре професійне захворювання потерпілого, в тому числі медичного працівника, може виникнути внаслідок однократного впливу на нього шкідливих факторів фізичного, біологічного та хімічного характеру (у тому числі інфекційні, паразитарні, алергійні захворювання).
До медичних працівників, у яких існує ризик захворіти на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, віднесені технічні працівники закладів охорони здоров`я, а також інші працівники закладів охорони здоров`я, працівники інших закладів, установ, організацій, які відповідно до своїх посадових обов`язків (або за окремим дорученням) брали участь у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню COVID-19, у тому числі виконанні робіт в осередках COVID-19; лікуванні пацієнтів із випадками COVID-19; розслідуваннях (спеціальних розслідуваннях) гострих професійних захворювань COVID-19 та мали контакт з підтвердженим випадком COVID-19 або з інфікованим біологічним матеріалом.
Обставини справи вказують на те, що 30.04.2020 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок із смертельним наслідком.
Для розслідування цього нещасного випадку Управління Держпраці призначило спеціальну комісію, яка за наслідками своєї роботи прийняла рішення про визнання нещасного випадку з ОСОБА_3 таким, що пов`язаний з виробництвом, і склала акт за формою Н-1.
Спеціальна комісія встановила, що в даному випадку мало місце гостре професійне інфекційне захворювання зі смертельним наслідком, яке настало внаслідок інфікування вірусом SARS-COV-2 потерпілої ОСОБА_3 під час виконання своїх трудових обов`язків.
Висновок спеціальної комісії ґрунтувався на акті епідеміологічного розслідування від 17 липня 2020 року, згідно якого джерелом інфікування вірусом SARS-COV-2 могла стати власна необережність потерпілої при контакті з іншими працівниками відділення, які були інфіковані вірусом SARS-COV-2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які мали прямий контакт з інфікованою пацієнткою ОСОБА_7 . Інфікування відбулося при виробничому контакті під час виконання трудових обов`язків сестри-господині ОСОБА_3 із хворими особами на COVID-19 медсестрами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не знали, що вони інфіковані.
Комісія зі спеціального розслідування гострого професійного захворювання взяла до уваги те, що інфікування відбулося у період підвищеного ризику зараження вірусом COVID-19, вивчивши і проаналізувавши матеріали розслідування, ознайомившись з пояснювальними записками свідків, на основі висновку епідеміологічного розслідування ДУ «Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України» від 13.07.2020, карти епідеміологічного обстеження №35 Жовківського РВ ДУ «Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України», протоколу патологоанатомічного дослідження №59а від 15.05.2020, та прийшла до висновку, що в даному випадку мало місце гостре професійне інфекційне захворювання зі смертельним наслідком, яке настало в результаті інфікування вірусом SARS-COV-2 потерпілої ОСОБА_3 під час виконання нею трудових обов`язків.
Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що рішення спеціальної комісії про віднесення смерті ОСОБА_3 до нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, ґрунтується на матеріалах розслідування та є правильним. У зв`язку з цим підстави для скасування складеного комісією акта форми Н-1/П від 21 листопада 2020 року відсутні.
При цьому суд правильно виходив з того, що лише комісія з розслідування нещасного випадку як спеціальний суб`єкт може встановити факт пов`язаності чи не пов`язаності нещасного випадку з виробництвом, а спеціальна комісія з розслідування нещасного випадку з ОСОБА_3 була правомочною та діяла відповідно до наданих їй повноважень.
Що стосується додаткового рішення, то слід вказати наступне.
Ухвалюючи додаткове рішення по справі, районний суд виходив з того, що адвотаком ОСОБА_11 була надана професійна правнича (правова) допомога ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Представником третіх осіб у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме звіт повіреного (Акт про виконанні роботи) №36/ФО/2020-1-1/зв за Договором про надання правової допомоги №36/ФО/2020-1 від 03 березня 2021 року (за період 03.03.2021 року – 18.03.2021 року); Звіт повіреного (Акт про виконанні роботи) №36/ФО/2020-1-2/зв за Договором про надання правової допомоги №36/ФО/2020-1 від 03 березня 2021 року, із змінами, внесеними Договором №36/ФО/2020-2 від 30 грудня 2021 (за період: 18.03.2021 року – 03.02.2022 року)
Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, а третіми особами надані докази оплати правової допомоги, тому судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу присуджено на користь третіх осіб.
Колегія суддів також погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність": представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно з приписами статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (частина перша). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (частина друга). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У частині третій статті 137 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 Кодексу).
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, матеріали справи містять всі належні та допустимі докази для стягнення з позивача на користь третіх витрат на правову допомогу, а отже суд першої інстанції законно та обґрунтовано задовольнив заяву про ухвалення додаткового рішення по справі.
Рішення суду ґрунтуються на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області - залишити без задоволення.
        Рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 лютого 2022 року та на додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.07.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.