Дата документу 16.06.2022 Справа № 336/192/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/192/22 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А. 
Провадження № 22-ц/807/1512/22                                                Суддя-доповідач: Поляков О.З.
       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2022 року м. Запоріжжя          
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого         Полякова О.З.
суддів:         Крилової О.В.
                                                                                                               Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року про повернення позовної заяви Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до комісії по трудовим спорам структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонного депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 , треті особи: керівник виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Чернявський Євген Іванович, Голова комісії по трудовим спорам виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Тріщук Віталій Вікторович про скасування рішення комісії по трудовим спорам,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулось до суду із зазначеним позовом. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року позовну заяву повернуто позивачу.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції керувався тим, що всупереч вимог ст. 177 ЦПК України, позивач не надав суду квитанції про сплату судового збору у розмірі, визначеному ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», а також всупереч вимог ст. 175 ЦПК України, не зазначив доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності) та причину неможливості їх надати. Позивачу надано строк п`ять днів з дня вручення ухвали дляусунення недоліків шляхом надання до суду квитанції про сплату судового збору, а також копії наказу № 338/ОС «По особовому складу» від 09 грудня 2019 року «Про відсторонення ОСОБА_1 », Статуту АТ «Укрзалізниця», Положення про регіональну філію, та доказів на підтвердження того, що позивач не пропустив строк на оскарження рішення комісії по трудовим спорам відповідно до ст. 228 КЗпП, а також підтвердження того, що ОСОБА_2 працює черговим «Запорізьке моторвагонного депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». 
Оскільки 07 лютого 2022 року позивач надав платіжне доручення на підтвердження сплати судового збору, суд першої інстанції зробив висновок про те, що позовну заяву належить повернути у зв`язку з тим, що інші недоліки позовної заяви усунуті не були. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. 
В обґрунтування апеляційної скарги, АТ «Українська залізниця» зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, передчасною та підлягає скасуванню, оскільки при її постановленні суд першої інстанції не отримав жодного належного доказу про отримання позивачем копії ухвали від 10 січня 2022 року про залишення позовної заяви без руху. 
Окрім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції були порушені норми статті 272 ЦПК України, положення Конституції України та чисельні Закони України, серед яких Закон України «Про доступ до судових рішень» та «Про правовий режим воєнного стану».
Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 20 травня 2022 року та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло. В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У відповідності до вимог ч.1, ч.2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву (заяву) подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з ч.3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Так, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції послався на те, що позивач був ознайомлений з повним текстом ухвали від 10 січня 2022 року, однак були усунуті не всі недоліки позовної заяви.
Проте, колегія не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Так, колегією встановлено, що матеріали справи не містять жодного підтвердження отримання позивачем копії ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2022 року. Натомість у заяві, поданій 07 лютого 2022 року, позивач зазначає, що станом на день подання цієї заяви ухвалу суду не отримував. 
Згідно з матеріалами справи (а.с. 17), 07 лютого 2022 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків разом з платіжним дорученням на підтвердження сплати судового збору, в якій зазначив, що зі змістом ухвали ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень, станом на день подання заяви ухвалу суду не отримував. 
З огляду на правову позицію Верховного суду, яка міститься в постанові ВС від 11 серпня 2020 року у справі № 404/4551/19, згідно з якою оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не скасовує обов`язок суду видати копії судових рішень учасникам справи або надіслати їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення, висновок суду першої інстанції щодо обізнаності позивача із необхідністю виконати вимоги ухвали суду від 10 січня 2022 року є передчасним, оскільки на час її отримання (18 лютого 2022 року) позивач об`єктивно був позбавлений можливості для її виконання.
Також колегією встановлено, що на час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не мав належних доказів отримання позивачем копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Так, матеріали справи містять повідомлення про вручення позивачу рекомендованого поштового відправлення - копії ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2022 року з відміткою про вручення позивачу 17 лютого 2022 року (а.с. 22). Також, до апеляційної скарги додано копії поштових конвертів та роздруківок з вебсайту «Укрпошта» про рух рекомендованих листів № 6907110307591 та № 6907110357270, з яких вбачається, що копії ухвал суду від 10 січня 2022 року та від 09 лютого 2022 року позивач отримав 18 лютого 2022 року та 26 квітня 2022 року відповідно (а.с.29, 30).
Таким чином, повертаючи позовну заяву, суд не надав можливості особі, яка з нею звернулась, відреагувати на позицію суду щодо усунення її недоліків.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Враховуючи те, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали (09 лютого 2022 року) позивач не знав, що повинен був усунути недоліки зазначені в ухвалі від 10 січня 2022 року, колегія суддів вважає, що порушено його право доступу до правосуддя.
Крім того, слід звернути увагу, що статтею 175 ЦПК України визначені вимоги щодо форми та змісту позовної заяви. За нормами статей 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, обов`язок щодо доказування покладений на сторони у справі, у тому числі на позивача щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому суд повинен роз`яснити сторонам їхні процесуальні права щодо подання доказів та в подальшому вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів і встановлених обставин. При цьому не зазначення позивачем доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, не є підставою для залишення позову без руху з подальшим поверненням його заявнику, оскільки питання щодо доказів, які можуть бути подані стороною в майбутньому, суд вирішує відповідно до положень статті 83 ЦПК України.
Окрім того, відповідно до абз. 4 ч. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Таким чином, відсутність доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заяві може бути підставою для відмови у позові, але аж ніяк не може бути підставою для повернення позовної заяви.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є передчасним, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно з вимогами ст.379 ЦПК України, ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, стст. 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року про повернення позовної заяви - скасувати, справу направити для вирішення питання про відкриття провадження до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: