Ухвала
Іменем України
 
18 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 146/1167/20
провадження № 61-2500ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 жовтня                    2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Томашпільської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Томашпільської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації.
 
В обґрунтування позову зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником суміжної земельної ділянки є  ОСОБА_1 , яка проживає на АДРЕСА_1 . Між їхніми будинками та земельним ділянками знаходиться проїзд шириною від 4,20 до 7,0 м та довжиною 28,00 м, яким вони користувалися. Проїзд необхідний для проїзду до будинку НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_4 . На даний час будинок належить ОСОБА_1 , а відтак вона стала власником земельної ділянки, яка рахувалася за будинком АДРЕСА_2 .
 
Рішенням 58 сесії 7 скликання Комаргородської сільської ради від 12 грудня                    2019 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,28 га.
 
Рішенням 60 сесії 7 скликання Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано у власність зазначену земельну ділянку.
 
Зазначав, що Комаргородська сільська рада, вирішуючи питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, не звернула увагу, що до складу даної земельної ділянки включений і проїзд, чим обмежено можливість безперешкодного проїзду сільськогосподарськими транспортними засобами до належного йому городу.
 
Ураховуючи вищевикладене, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення  60 сесії 7 скликання Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель запасу (код згідно КВЦПЗ - 01.03) на території Комаргородської сільської ради та передачу її у власність ОСОБА_1 ; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер: 0523982200:03:001:0221, площею 0,28 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу (код згідно КВЦПЗ - 01.03), номер запису № 37134298 від 25 червня 2020 року.
 
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 жовтня                   2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду                            від 11 січня 2022 року, позов ОСОБА_3 задоволено. 
 
Визнано незаконним та скасовано рішення 60 сесії 7 скликання Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року, яким вирішено: «1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель запасу (код згідно КВЦПЗ - 01.03) на території Комаргородської сільської ради. 2. Передати у власність земельну ділянку відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,28 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу(код згідно КВЦПЗ - 01.03), кадастровий номер: 0523982200:03:001:0221, яка знаходиться на АДРЕСА_1 ».
 
Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер: 0523982200:03:001:0221, площею 0,28 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу (код згідно КВЦПЗ - 01.03), номер запису № 37134298 від 25 червня 2020 року.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що оспорюване рішення Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року 60 сесії 7 скликання прийняте з порушеннями вимог земельного законодавства України, оскільки землі загального користування (проїзд) не можуть передаватись у приватну власність, що дає підстави для визнання його незаконним. Таке рішення порушує права позивача, який у разі закриття раніше існуючого проїзду відповідачкою як власником земельної ділянки, не зможе користуватися ним, зокрема для проходу (проїзду) до свого городу. 
 
14 лютого 2022 року представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_3 .
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
У касаційній скарзі представниця ОСОБА_1 посилається на пункт               1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, представниця ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає,                          що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду       від 05 березня 2018 року у справі № 340/219/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі             № 307/104/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 302/470/16-ц, від 27 січня                2020 року у справі № 343/2416/15-ц, від 10 червня 2021 року у справі № 543/765/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 340/236/17, від 19 січня 2022 року у справі                  № 592/10260/16.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. 
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 жовтня 2020 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .
 
Згідно довідки від 08 травня 2020 року, виданої Виконавчим комітетом Комаргородської сільської ради за ОСОБА_3 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рахується земельна ділянка площею              0,45 га з 1991 року.
Довідкою № 54 від 18 вересня 2020 року, виданою Виконавчим комітетом Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області підтверджено, що на АДРЕСА_1 на карті                     від 28 серпня 1957 року був провулок загального користування, але на електронній кадастровій карті на даний час провулку не має.
 
Рішенням Комаргородської сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, вирішено надати  ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність.
 
Рішенням Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року 60 сесії                              7 скликання про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1  для ведення особистого селянського господарства із земель запасу та передано у власність  ОСОБА_1  земельну ділянку площею 0,28 га.
 
За результатами розгляду заяви ОСОБА_3 комісією селищної ради                            05 березня 2021 року складено акт, в якому встановлено фактичну наявність               проїзду між домогосподарством заявника та домогосподарством  ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 відповідно.
 
Крім того, судами встановлено, що проїзд між вказаними домоволодіннями, відповідно до копії «Проекту Комаргород» 1968 року, існував на планах села.
 
Задовольняючи позов  ОСОБА_3 , суди виходили з того, що рішення Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року 60 сесії 7 скликання прийняте з порушеннями вимог земельного законодавства України, оскільки землі загального користування (проїзд) не можуть передаватись у приватну власність. Таке рішення порушує права позивача, який у разі закриття раніше існуючого проїзду відповідачкою як власником земельної ділянки, не зможе користуватися ним, зокрема для проходу (проїзду) до свого городу.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 13, 14 Конституції України, статті 1-3 ЗК України, статті 324                   ЦК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
 
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
 
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
 
Відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування лише після припинення власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
 
Відповідно до частини 4 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
 
Відповідно до положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
 
Відповідно до статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.
 
Порушення, невизнання або оспорювання права особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд має вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
На підтвердження наявності проїзду між домоволодіннями сторін на час прийняття Комаргородською сільською радою оскаржуваного акта надано копію з плану землекористування Комаргородської сільської ради, інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, акт комісії селищної ради смт. Томашпіль, план 1968 року тощо.
 
Статтею 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських рад у сфері землеустрою на території сіл належить: організація, здійснення, координація землеустрою та контроль за використанням і охороною земель комунальної власності.
 
Відповідно до частини десятої статті 59 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оспорюване рішення Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року 60 сесії 7 скликання прийнято з порушеннями вимог земельного законодавства України і наявні підстави для визнання його незаконним, оскільки землі загального користування (проїзд) не можуть передаватись у приватну власність.
 
Посилання представниці ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 340/219/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 307/104/16-ц,                               від 30 жовтня 2019 року у справі № 302/470/16-ц, від 10 червня 2021 року у справі               № 543/765/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 340/236/17, від 19 січня 2022 року у справі № 592/10260/16 є безпідставними, оскільки позиції, викладені у зазначених постановах не є релевантними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.
 
У справах № 340/219/16-ц, № 307/104/16-ц, № 302/470/16-ц, № 543/765/17, № 340/236/17, № 592/10260/16 Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги позивачів є безпідставними, оскільки останніми не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав у результаті ухвалення рішення сільської ради та видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. Крім того, у справі № 307/104/16-ц Верховним Судом встановлено, що пішохідна дорога не відноситься до земель загального користування і чинним земельним законодавством не заборонено передавати таку у приватну власність.
 
У справі № 146/1167/20, про перегляд якої подано касаційну скаргу, судами встановлено, що проїзд між домоволодіннями сторін відноситься до земель загального користування і не може передаватись у приватну власність, а тому рішення Комаргородської сільської ради від 08 травня 2020 року 60 сесії 7 скликання порушує права позивача, який у разі закриття раніше існуючого проїзду відповідачкою як власником земельної ділянки, не зможе користуватися ним.
 
Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені представницею ОСОБА_1  як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
 
Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                                  у справі № 233/2021/19).
 
Посилання представниці ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 343/2416/15-ц, Верховний Суд оцінює критично, оскільки особою, яка подала касаційну скаргу, не зазначено яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаній постанові Верховного Суду, застосували суди в оскаржуваних судових рішеннях. 
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених  підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Томашпільської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний