Постанова 
Іменем України                 
 
21 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 495/2794/19
провадження № 61-21413св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна, товариство з обмеженою відповідальністю «САНАФАРМ»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року у складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог
У квітні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП  ОСОБА_1 ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю., товариство з обмеженою відповідальністю «САНАФАРМ» (далі - ТОВ «САНАФАРМ»), про переведення прав та обов`язків покупця за договором, визнання договору частково недійсним, визнання недійсними договорів, скасування реєстрації та визнання права власності.
Позовна заява ФОП ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 грудня 2018 року вона уклала із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП  ОСОБА_2 ) договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18, за умовами якого відповідач ФОП ОСОБА_2 передав їй для використання під аптечний склад у платне користування нежитлове приміщення № 8, загальною площею 76,5 кв. м на АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01 листопада 2021 року. Всі обов`язки орендаря, передбачені розділом 7 договору оренди, вона виконувала належним чином.
Позивачка зазначала, що за умови належного виконання умов договору оренди, на підставі положень частини другої статті 777 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), має переважне право перед іншими особами на придбання предмету оренди у випадку його продажу.
Проте ФОП ОСОБА_2 порушив її право на придбання орендованого приміщення, оскільки 21 березня 2019 року за договором купівлі-продажу (реєстровий № 390), який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю., відчужив його ОСОБА_3 
05 серпня 2019 року (під час розгляду справи) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір про розірвання договору купівлі-продажу        від 21 березня 2019 року (реєстровий № 1276), який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю.
05 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю., предметом іпотеки якого є спірне нежитлове приміщення.
Посилаючись на зазначені обставини, ФОП ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 березня 2019 року (реєстровий № 390), укладений ОСОБА_2 із ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю. 21 березня 2019 року у частині зазначення покупця - ОСОБА_3 та перевести на ФОП      ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за цим договором; 
- визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу                      від 05 серпня 2019 року (реєстровий № 1276), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю. 05 серпня                2019 року; 
- визнати недійсним іпотечний договір (реєстровий № 1278), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю. 05 серпня 2019 року;
- скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48099884 від 05 серпня 2019 року, щодо обтяження, яке виникло внаслідок укладення іпотечного договору від 05 серпня 2019 року, серія та номер: 1278;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення 8, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено переважного права на придбання орендованого майна, а оскаржені правочини не порушують її прав, інтересів та обов`язків.
Суд першої інстанції вказав на те, що на момент вчинення оспорюваного договору від 05 серпня 2019 року про розірвання договору купівлі-продажу, серія та номер: 1276 та іпотечного договору від 05 серпня 2019 року, серія та номер: 1278 право власності відповідача ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомого майна не було скасовано.
Так само об`єкт оскаржуваних договорів не перебував під забороною відчуження (іпотека, арешт, тощо) саме в інтересах позивача. Між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ФОП ОСОБА_1 виникли відносини не на підставі оскаржуваних договорів, а на підставі договору оренди від 01 грудня 2018 року, позовні вимоги щодо якого не заявлялися.
Вимоги ФОП ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 48099884 від 05 серпня 2019 року, щодо обтяження, яке виникло внаслідок укладення іпотечного договору                               від 05 серпня 2019 року, серія та номер: 1278, та визнання за громадянкою України ОСОБА_1 права власності на спірне приміщення є похідними від вимог про визнання цих договорів недійсними, у зв`язку із чим також не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог у частині визнання за позивачкою права власності на спірне нежитлове приміщення, то, оскільки суд дійшов до висновку про відсутність у позивачки передбаченого статтею 777 ЦК України переважного права на придбання спірного приміщення, то вказана позовна вимога задоволенню також не підлягає.
Виходячи з цього, на думку суду першої інстанції, обставини, на які посилалася позивачка, документального підтвердження у ході розгляду справи не знайшли, як і доводи про порушення її суб`єктивного права з боку відповідачів.
Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2019 року повернуто ОСОБА_1 внесені на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області кошти в сумі 10 000 грн, які неї сплачені за платіжним дорученням № 587 від 04 квітня 2019 року.
  
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржили в апеляційному порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2019 року в апеляційному порядку не оскаржувалося. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року змінено рішення суду першої інстанції, викладено мотивувальну частину в редакції  постанови апеляційного суду. 
В решті рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року залишено без змін.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, знято арешт у вигляді заборони відчуження нежитлового приміщення 8 (реєстраційний номер майна: 1791776251103 ), загальною площею 76,5 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з боку ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «САНАФАРМ» мало місце зловживанням процесуальними правами, яке полягало у приховуванні сторонами фактів та наявних у них доказів, що унеможливило встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, та створило перешкоди для справедливого розгляду справи.
На час звернення ФОП ОСОБА_1 до суду з цим позовом підстави для зайняття ТОВ «САНАФАРМ» спірного приміщення були достовірно відомі позивачці та ОСОБА_2 , але приховані ними від суду.
Апеляційним судом встановлено, що для ведення господарської діяльності спірне приміщення фактично використовувало ТОВ «САНАФАРМ» на підставі укладеного договору оренди № 01/12 від 01 квітня 2012 року (з додатковими угодами) та акта приймання-передачі від 01 червня 2012 року.
Апеляційним судом також встановлено, що акт приймання-передачі приміщення від 01 грудня 2018 року, підписаний орендодавцем ФОП                    ОСОБА_2 з орендарем ФОП ОСОБА_1 , не відображає дійсних обставин у правовідносинах цих сторін, що виникають із договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року на день його підписання, виходячи з того, що це приміщення на законних підставах знаходилося у користуванні ТОВ «САНАФАРМ» та не було повернуто законному власнику ОСОБА_2 у спосіб, встановлений пунктом 2.4 акта приймання-передачі майна від 01 червня 2012 року.
Договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, за умовами якого відповідач ФОП ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_1 для використання під аптечний склад у платне користування нежитлове приміщення № 8, загальною площею 76,5 кв.м. на АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01 листопада 2021 року, є неукладеним, тобто таким, що не відбувся та не існує як юридичний факт.
Оскільки підписаний ФОП ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 договір оренди є неукладеним, то він не породжує права і обов`язки у ФОП ОСОБА_1 , як наймача, який має переважне право перед іншими особами на його придбання згідно з частиною другою статті 777 ЦК України.
Зазначена обставина, на думку апеляційного суду, свідчить про відсутність порушення прав та інтересів ФОП ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року представником ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. 
Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку договору оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, дійшов помилкового висновку про його неукладеність через відсутність згоди між сторонами щодо усіх його істотних умов, при цьому не взяв до уваги положення статті 768 ЦК України та статті 284 ГК України, якими умова про передачу майна як істотна для договорів оренди не передбачена. Тому висновки апеляційного суду в цій частині суперечать чинному законодавству.   
Заявник, посилаючись як на підставу касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, стверджує, що рішення суду апеляційного у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (положення статей 638, 640 ЦК України, статті 181 ГК України), викладених у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 906/355/19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,                 від 11 жовтня 2018 року у справі № 922/189/18, від 06 листопада 2018 року у справі № 926/3397/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18,                        від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 29 жовтня 2019 року у справі № 904/3713/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19. 
При цьому у касаційній скарзі зазначено, що за позицією Верховного Суду, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами повністю або частково виконується, то це виключає кваліфікацію договору як неукладеного.  
Посилаючись як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо реальності чи консенсуальності оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). 
Також у касаційній скарзі заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо правових підстав вважати договір таким, що не відбувся (є не укладеним), з урахуванням змін, унесених до статті 181 ГК України.
Суд апеляційної інстанції оцінив поведінку ФОП ОСОБА_1 як зловживання правом через приховування доказів, оскільки суду першої інстанції не було надано доказів укладання договору оренди № 01/12 від 01 квітня                 2012 року (з додатковими угодами) між ОСОБА_2 та ТОВ «САНАФАРМ» щодо того ж спірного нежитлового приміщення. Однак у матеріалах справи відсутні докази того, що укладені ТОВ «САНАФАРМ» договори офіційно передавалися (надсилалися) ФОП ОСОБА_1 , а тому будь-яка інформація, що не є отриманою ФОП ОСОБА_1 законним способом не може бути доказом у справі. 
Правова оцінка суду апеляційної інстанції договору оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року як неукладеного, внаслідок чого правочин не породжує прав та обов`язків для ФОП ОСОБА_1 , як наймача, який має переважне право перед іншими особами на його придбання на підставі частини другої статті 777 ЦК України, здійснена без посилання на відповідні норми закону. Наведене унеможливлює реалізацію ФОП                   ОСОБА_1 як наймача, який сумлінно виконує свої обов`язки за договором оренди, переважного права на придбання об`єкта оренди.
Крім того, укладенням договору купівлі-продажу від 21 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та розірванням між цими сторонами цього договору 05 серпня 2019 року спірного приміщення також стало наслідком порушення переважного права позивачки на придбання об`єкта оренди на підставі частини другої статті 777 ІЦК України.   
Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на незаконність укладених відповідачами угод під час розгляду справи в суді першої інстанції. Сторони за договором купівлі-продажу від 21 березня 2019 року належно виконали визначені цим договором зобов`язання, а тому укладення договору про його розірвання 05 серпня 2019 року суперечить положенням статті 599 ЦК України. Виходячи з цього, договір про розірвання договору купівлі-продажу                            від 05 серпня 2019 року є недійсним і не породжує будь-яких прав для                  ОСОБА_2 , а тому і укладений договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 05 серпня 2019 року є недійсним. На цій підставі підлягає задоволенню позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора щодо обтяження спірного майна.
Апеляційний суд помилково дійшов висновку про те, що за обставин, встановлених у справі, право власності на спірне приміщення не підлягає визнанню за громадянкою ОСОБА_1 , не врахувавши при цьому можливість застосування похідних способів захисту порушеного переважного права орендаря (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-107цс16). 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
01 лютого 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Відмовлено у задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в частині скасування заходів забезпечення позову до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 грудня 2018 року ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 уклали договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18, за умовами якого ФОП  ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_1 для використання під аптечний склад у платне користування нежитлове приміщення № 8, загальною площею 76,5 кв. м, на АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01 листопада 2021 року.
Цим договором врегульовані питання орендної плати та порядок розрахунків, визначені права та обов`язки орендодавця та орендаря, відповідальність сторін (т. 1, а.с. 9-11).
01 грудня 2018 року сторони договору оренди підписали акт приймання-передачі цього приміщення (т. 1, а.с. 12).
Також встановлено, що у спірному нежитловому приміщенні здійснює свою господарську діяльність ТОВ «САНАФАРМ», тобто в тому приміщенні, яке є предметом договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладеного ФОП ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 .
Вказаний факт підтверджується: 
листом Держлікслужби № 4462-001.3/004.0/17-20 від 22 червня 2020 року, в якому зазначено про видачу ТОВ «САНАФАРМ» ліцензії від 17 травня 2012 року за місцезнаходження аптечного закладу: Аптека № 11 «Аптека Будьте Здорові» (т. 9, а.с. 125-126); 
копією ліцензії від 17 травня 2012 року (т. 3, а.с. 71); 
фотофіксацією (т. 9, а.с. 237-245);
актом від 03 вересня 2019 року (т. 2, а.с. 236);
чеком № 13449, виданим ТОВ «САНАФАРМ» покупцю 03 вересня 2019 року            (т. 9, а.с. 247); 
витягом із сайту ДІАС станом на 27 травня 2019 року (т. 3, а.с. 72; т. 9, а.с. 246);
витягом з Реєстру місць провадження діяльності з оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами від 27 травня 2019 року (т. 1, а.с. 73, 114);
 копією технічного паспорту, виготовленого 07 листопада 2018 року на замовлення ТОВ «САНАФАРМ» (т. 8, а.с. 82-87).
ФОП ОСОБА_1 заперечувала факт укладення з ТОВ «САНАФАРМ» договорів оренди або суборенди, що підтверджується її заявою від 22 грудня 2020 року (т. 9, а.с. 138), а надання згоди на передання цього приміщення у користування третім особам (суборенду) спростовував і ОСОБА_2 (т. 9, а.с. 235).
Факт передачі ФОП ОСОБА_1 спірного приміщення в суборенду ТОВ «САНАФАРМ» не знайшов свого документального підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції.
21 березня 2019 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірного приміщення (реєстровий № 390), посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю. (т. 1, а.с. 97). У пункті 4 цього договору зазначено, що ОСОБА_2 як продавець свідчить про те, що права у третіх осіб, які мають право користуватися відчужуваним майном, відсутні.
05 серпня 2019 року (під час розгляду справи у суді першої інстанції) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу (реєстровий № 1276), укладеного 21 березня 2019 року між цими сторонами (т. 1, а.с. 210-211). За умовами цього договору ОСОБА_2 повертає ОСОБА_3 отримані від неї кошти у розмірі 225 948,00 грн, а  ОСОБА_3 повертає йому приміщення АДРЕСА_2 , одержане за договором купівлі-продажу. Пунктом 5 цього договору передбачено, що у ОСОБА_2 виникає право власності на повернуте приміщення з моменту державної власності нотаріусом цього права. 
05 серпня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з цього реєстру № 176331264, сформованим приватним нотаріусом Білгород-Дністровським міським нотаріальним округом Чухрай Т. Ю. (т. 1, а.с. 212-213).
05 серпня 2019 року на забезпечення грошового зобов`язання, що виникло у  ОСОБА_2 за договором позики коштів на суму 2 900 000,00 грн,                     ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 іпотечний договір (реєстровий № 1278), предметом якого було зазначене спірне нежитлове приміщення (т. 3, а.с. 56-61; т. 9, а.с. 80-82).
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що  ОСОБА_1 є кінцевим беніфіціаром та власником статутного капіталу ТОВ «САНАФАРМ» (100 %) (т. 10 а.с. 159).
Відповідно до договору оренди нежилого приміщення № 6/12 від 01 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та ТОВ «САНАФАРМ» (орендар),  ОСОБА_2 передав товариству для використання під аптечний склад - аптеку у платне користування нежитлове приміщення № 8, загальною площею 76,5 кв. м на АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 28 лютого 2012 року (т. 10 а.с. 108-110).
01 червня 2012 року за актом приймання-передачі ОСОБА_2 передав, а ТОВ «САНАФАРМ» прийняв це приміщення відповідно до умов договору оренди. У пункті 2.4 цього акта сторони встановили, що майно вважаться поверненим орендодавцю з моменту підписання акта приймання-передачі (повернення) майна (т. 10, а.с. 111).
Додатковою угодою № 02-03-15 від 02 березня 2015 року продовжено строк дії договору оренди до 28 січня 2018 року, а додатковою угодою № 26-01-18 від 26 січня 2018 строк дії договору оренди продовжено до 28 грудня 2020 року (т. 10, а.с. 112, 113).
У квітні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову та просила в порядку забезпечення позову накласти арешт на нежитлове приміщення № 8 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76, 5 кв.м, та, за необхідності, якщо суд прийде до такого висновку, застосувати заходи зустрічного забезпечення шляхом надання гарантії банку, поруки, або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                           від 03 квітня 2019 року заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт у вигляді заборони відчуження нежитлового приміщення № 8 (реєстраційний номер майна: 1791776251103) загальною площею 76, 5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Застосовано зустрічне забезпечення позову по цій справі. Визначено позивачу                           ФОП ОСОБА_1 розмір зустрічного забезпечення у сумі 10 000 грн та зобов`язано ОСОБА_1 сплатити вказану суму на депозитний рахунок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у строк, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та зобов`язано позивача у вказаний строк надати до суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2019 року про забезпечення позову скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову.
У серпні 2019 року від представника ФОП ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив накласти арешт на нежитлове приміщення № 8, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею                      76,5 кв. м. 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                            від 07 серпня 2019 року у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ФОП  ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення № 8, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв. м.
У справі № 916/3461/19 рішенням Господарського суду Одеської області                    від 18 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 червня 2020 року, позов                                ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляю самостійних вимог на стороні відповідача, ТОВ «САНАФАРМ», про визнання договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року недійсним залишено без задоволення.
Ухвалою колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2020 року касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Одеської області від 18 лютого 2020 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 червня 2020 року у справі № 916/3461/19 закрито. 
У справі № 916/403/21 рішенням Господарського суду Одеської області                        від 13 травня 2021 року у справі № 916/403/21 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , ТОВ «САНАФАРМ» про розірвання договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, стягнення заборгованості та виселення. Стягнуто із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2                    560 000 грн заборгованості за орендною платою. В задоволенні решти позовних вимог до ФОП ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позовних вимог до ТОВ «САНАФАРМ» відмовлено повністю.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду                           від 18 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 у частині стягнення з ФОП ОСОБА_1 588   000,00 грн. заборгованості з орендної плати, 8 820,00 грн. судового збору. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 13 травня 2021 року у справі                       №   916/403/21 залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2022 року касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 916/403/21 закрито. 
У справі № 495/3596/19 рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «САНАФАРМ» та визнано недійсними: договір оренди нежитлового приміщення № 6/12                 від 01 квітня 2012 року щодо нежитлового приміщення № 8 (реєстраційний номер майна: 1791776251103) загальною площею 76, 5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року щодо нежитлового приміщення № 8 (реєстраційний номер майна: 1791776251103) загальною площею 76, 5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 495/3596/19. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 12,  81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, яка діяла на час укладення договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За частиною першою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Договором оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладеним між ФОП  ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , такого права у орендаря не передбачено.
Апеляційним судом під час перегляду справи було встановлено, що спірне приміщення одночасно було предметом двох договорів оренди, а саме: договору оренди № 6/12 від 01 квітня 2012 року, укладеного ОСОБА_2 з ТОВ «САНАФАРМ», та договору оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладеного ФОП ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 
ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціаром та власником статутного капіталу ТОВ «САНАФАРМ».
Врахувавши, що ТОВ «САНАФАРМ» на законних підставах використовувало спірне приміщення для ведення господарської діяльності (на підставі укладеного договору оренди № 6/12 від 01 квітня 2012 року з додатковими угодами, та акту приймання-передачі від 01 червня 2012 року), апеляційний суд вказав про те, що договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18           від 01 грудня 2018 року є неукладеним.
Спірне приміщення не було повернуто ТОВ «САНАФАРМ» його власнику                   ОСОБА_2 у спосіб, встановлений пунктом 2.4 акту приймання-передачі майна від 01 червня 2012 року.
За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що неукладений правочин не породжує права і обов`язки у ФОП ОСОБА_1 , зокрема як наймача, який має переважне право перед іншими особами на його придбання згідно з частиною другою статті 777 ЦК України.
Встановивши відсутність порушення прав та інтересів ФОП ОСОБА_1 , апеляційний суд правильно вказав на відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Також колегія суддів враховує такі обставини.
У справі № 916/403/21 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , ТОВ «САНАФАРМ» про розірвання договору оренди нежилого приміщення                            № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП  ОСОБА_1 , стягнення 950 666,50 грн та виселення ТОВ «САНАФАРМ» з нежитлового приміщення № 8, загальною площею 76,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року взагалі не був укладений, тобто є таким, що не відбувся (постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2021 року; касаційне провадження закрито на підставі ухвали Верховного Суду від 22 лютого 2022 року).
У справі № 495/3596/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «САНАФАРМ» рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладеного між ФОП  ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 та визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 6/12 від 01 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «САНАФАРМ». Вказані рішення набрали законної сили.
Аналізуючи доводи касаційної скарги та підстави касаційного оскарження судових рішень у зв`язку з порушенням судами норм процесуального права, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, з урахуванням усіх конкретних обставин у ній, суди надали вичерпну відповідь на всі істотні питання.
Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
Перевіряючи доводи заявника про неврахування місцевим та апеляційним судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (положення статей 638, 640 ЦК України, статті 181 ГК України), викладених у постанові Великої палати Верховного Суду                                від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 906/355/19, від 11 жовтня 2018 року у справі № 922/189/18, від 06 листопада 2018 року у справі № 926/3397/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 29 жовтня 2019 року у справі № 904/3713/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19 та у постанові Верховного Суду України                 від 23 вересня 2015 року у справі № 3-502гс15, колегія суддів враховує таке.
У справі № 338/180/17 Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір між юридичними особами про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом про визнання договору підряду укладеним та стягнення боргу за поставлені будівельні матеріали.
У справі № 906/355/19 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами, який виник у зв`язку з неналежним виконанням умов договору поставки.
У справі № 922/189/18 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами про визнання недійсним договору № 144 від 03 грудня 2007 року, предметом якого є будівництво офісного центру з об`єктами інфраструктури.
У справі № 926/3397/17 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами про стягнення коштів у зв`язку з невчасним перерахунком авансового платежу за договором будівництва фруктосховища.
У справі № 910/3359/18 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами про визнання іпотеки припиненою.
У справі № 390/34/17 Верховним Судом розглядався спір між фізичною та юридичною особою про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння.
У справі № 904/3713/18 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами про стягнення боргу за несвоєчасне повернення об`єкта оренди.
У справі № 915/411/19 Верховним Судом розглядався спір між юридичними особами про стягнення безпідставно набутих коштів за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг.
У справі № 3-502гс15 Верховним Судом України розглядався спір між юридичними особами про визнання недійсним договору про надання консультаційних послуг і застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі №  910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування місцевим та апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (положення статей 638, 640 ЦК України, статті 181 ГК України), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 906/355/19, від 11 жовтня 2018 року у справі № 922/189/18, від 06 листопада 2018 року у справі                       № 926/3397/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 29 жовтня 2019 року у справі                                № 904/3713/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19, а також у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі                          № 3-502гс15.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах (у неподібних правовідносинах) не має правового значення для справи, яка є предметом касаційного перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
У кожній конкретній справі слід враховувати доведеність заявлених (позовних) вимог належними доказами.
Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України
У касаційній скарзі заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо переліку істотних умов договору оренди нерухомого майна (статті 638, 640 ЦК України та 180, 284 ГК України).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається конкретна норма права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
Окрім формального посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсилки на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник має чіткозазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Разом із тим, у поданій касаційній скарзі заявник, зазначаючи норму права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, не конкретизує правовідносини, в яких цей висновок відсутній, та не обґрунтовує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, тобто належно не обґрунтовує наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
За загальним правилом скаржник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.
Формальне посилання у касаційній скарзі на відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не є дотриманням вимог процесуального закону щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Враховуючи обставини, які були вставлені у справах № 916/403/21 та № 495/3596/19, які є преюдиційними, колегія суддів не бере до уваги доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку договору оренди нежитлового приміщення № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, дійшов помилкового висновку про його неукладеність через відсутність згоди між сторонами щодо усіх його істотних умов, при цьому не взяв до уваги положення статті 768 ЦК України та статті 284 ГК України, якими умова про передачу майна як істотна для договорів оренди не передбачена.
За таких обставин доводи про можливість застосування похідних способів захисту порушеного переважного права орендаря з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-107цс16, є необґрунтованим.
Щодо переважного права орендаря на придбання (викуп) об`єкта оренди на підставі частини другої статті 777 ЦК України
У разі укладення між суб`єктами господарювання договору оренди до таких відносин хоча і підлягають застосуванню норми ЦК України, однак з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
За частиною другою статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.
Згідно із статтею 289 ГК України орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди.
Під час дії договору оренди та в разі продажу речі, переданої в оренду, орендар має переважне право перед іншими особами на придбання (викуп) об`єкта оренди за наявності належного виконання орендарем своїх обов`язків за договором оренди та наявності в договорі оренди такого права (придбання (викупу) об`єкта оренди) в орендаря.
За приписами частини шостої статті 283 ГК України, частини другої статті 759 ЦК України під час дії договору оренди та у разі продажу речі, переданої в оренду, орендар має переважне право перед іншими особами на придбання (викуп) об`єкта оренди за наявності умов, передбачених як частиною другою статті 777 ЦК України, так і частиною першою статті 289 ГК України, а саме, належного виконання орендарем своїх обов`язків за договором оренди та наявності у договорі оренди такого права (придбання (викупу) об`єкта оренди) в орендаря (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі 920/503/19).
Водночас договір оренди № 01/12-18 від 01 грудня 2018 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , не містить положень про те, що орендар має переважне право на викуп об`єкта оренди.
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що укладенням договору купівлі-продажу від 21 березня 2019 року між ОСОБА_2 і                   ОСОБА_3 та розірванням між цими сторонами вказаного договору                05 серпня 2019 року спірного нежитлового приміщення порушено переважне права позивача на придбання об`єкта оренди на підставі частини другої статті 777 ІЦК України не відповідають матеріалам справи.   
Щодо зловживання правами сторонами у справі
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції оцінив поведінку ФОП ОСОБА_1 як зловживання правом через приховування доказів, оскільки суду першої інстанції не було надано доказів укладання договору оренди                № 01/12 від 01 квітня 2012 року (з додатковими угодами) між ОСОБА_2 та ТОВ «САНАФАРМ» щодо того ж спірного нежитлового приміщення, а у матеріалах справи відсутні докази того, що укладені ТОВ «САНАФАРМ» договори офіційно передавалися (надсилалися) ФОП  ОСОБА_1 , тому будь-яка інформація, що не є отриманою ФОП  ОСОБА_1 законним способом не може бути доказом у справі, колегія суддів оцінює критично та наголошує, що обізнаність ОСОБА_1 про укладання договору оренди № 01/12 від 01 квітня 2012 року (з додатковими угодами) встановлена судовими рішеннями у справах № 916/403/21 та № 495/3596/19, які набрали законної сили, а також підтверджується тим фактом, що ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціаром та власником статутного капіталу ТОВ «САНАФАРМ».
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням апеляційного суду та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду та є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	І. М. Фаловська