ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року	Львів	Справа № 500/8609/21 пров. № А/857/6736/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
з участю секретаря судових засідань                                Смолинця А.В.,
                                                                                          
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі за його позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,
суддя у І інстанції                                                            Дерех Н.В., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення                               10 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

30 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – ВДВС) Рудої О.М від 02 листопада 2021 року ВП №60020132 про стягнення з позивача 2964,47 доларів США виконавчого збору. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 500/8609/21 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Окрім того, в межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем вчинено інші дії, зокрема, розшук майна боржника, призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, подано заяву на реалізацію арештованого майна.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем вчинені виконавчі дії стосовно примусового виконання виконавчого листа №2-381/2011, виданого Тернопільським міськрайонним судом 14 січня 2011 року, що відповідають вимогам статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) .
У апеляційному порядку рішення оскаржено позивачем, який просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він не ставив під сумнів те, що державним виконавцем в процесі виконання судового рішення здійснювались будь - які дії.
Наполягає на тому, що у цьому випадку сума виконавчого збору не повинна обраховуватись виходячи з розміру заборгованості, визначеному у судовому рішенні, адже заставодавець несе відповідальність лише у межах вартості предмету застави. 
При цьому сума виконавчого збору, визначена у оскаржуваній постанові в гривневому еквіваленті станом на 02 листопада 2021 року майже на 20000 грн більша, ніж вартість предмету застави на момент його реалізації.
Звертає увагу на те, що відповідно до приписів Закону № 1404-VIII та затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02  квітня 2012 року № 512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі – Інструкція) у постанові про повернення виконавчого документа стягувану виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувана суми за виконавчим листом, що додатково підтверджується постановою Великої Палата Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18.
Окрім того, окремою підставою для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору апелянт вважає визначення його розміру у доларах США. 
Представник ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі. 
Представник ВДВС, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 12 вересня 2019 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Харченко Д.А. було винесено постанову ВП №60020132 про відкриття виконавчого провадження № 60020132 щодо виконання виконавчого листа №2-381/2011, виданого Тернопільським міськрайонним судом 14 січня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 24 в сумі 29644,71 доларів США , що згідно офіційного курсу НБУ долара до гривні становить 235773 грн 27 коп шляхом звернення стягнення на рухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності та передане ним згідно договору застави транспортного засобу від 09 березня 2008 року № 1262, а саме: сідлового тягача - Е марки SКANIA 124/420, 2000 року випуску, колір коричневий, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Боржником у вказаному виконавчому провадженні зазначено ОСОБА_2 .
Цією ж постановою було вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 2964,47 доларів США.
02 листопада 2021 року головним державним виконавцем ВДВС Рудою О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60020132, згідно з якою виконавчий лист №2-381/2011, виданий Тернопільським міськрайонним судом 14 січня 2011 року, повернено стягувачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, оскільки 28 жовтня 2021 року на адресу ВДВС надійшла заява AT «Ощадбанк» про відмову залишити за собою нереалізоване майно. Вказаною постановою виконавчий збір виведено у окреме провадження.
02 листопада 2021 року головним державним виконавцем ВДВС Рудою О.М. винесено постанову ВП №60020132, якою вирішено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збіру у розмірі 2964,47 доларів США.
Того ж дня головним державним виконавцем ВДВС Рудою О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№6736047 з виконання постанови №60020132 від 02 листопада 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Не погодившись із винесенням державним виконавцем постанови від 02 листопада 2021 року ВП № 60020132 про стягнення виконавчого збору у сумі 2964,47 доларів США, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 1 статті 10 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами частини 1 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
З огляду на наведені правові норми апеляційний суд наголошує на тому, що початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, у тому числі про стягнення виконавчого збору із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.
Окрім того, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума виконавчого збору у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру виконавчого збору пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.
Як свідчать матеріали справи, відкриваючи виконавче провадження № 60020132 постановою від 12 вересня 2019 року щодо виконання виконавчого листа №2-381/2011, виданого Тернопільським міськрайонним судом 14 січня 2011 року, головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Харченко Д.А. одночасно вирішив стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 2964,47 доларів США.
Вказана постанова державного виконавця, у якій було визначено розмір виконавчого збору та валюта його стягнення, позивачем не оскаржувалася і докази її скасування у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як свідчать матеріали справи, 02 листопада 2021 року головним державним виконавцем ВДВС Рудою О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60020132, якою виконавчий лист №2-381/2011 Тернопільського міськрайонного суду 14 січня 2011 року було повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, що з огляду на приписи частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII створювало правові підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у встановленому цим Законом порядку, якщо виконавчий збір стягнуто не було. 
Позивачем визнається те, що виконавчий збір у сумі 2964,47 доларів США, визначений постановою ВП №60020132 від 12 вересня 2019 року, ним у ході вказаного виконавчого провадження сплачено не було. 
Відтак, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови державного виконавця постанови від 02 листопада 2021 року ВП № 60020132 про стягнення виконавчого збору у сумі 2964,47 доларів США з ОСОБА_1 , оскільки при винесенні такої відповідач діяв у на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини.
Посилання апелянта на правові висновки, що містяться у постанові Великої Палата Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки такі були висловлені щодо застосування приписів Закону № 1404-VIII у редакції, яка втратила чинність на час спірних правовідносин.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 500/8609/21 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Постанова у повному обсязі складена 23 червня 2022 року.