КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
23 червня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 756/8339/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4631/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого - Левенця Б.Б.
  суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
  за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею та ОСОБА_3 (на праві опікуна недієздатної особи) право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та вселити їх у вказану квартиру.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу № 253 від 13 жовтня 1994 року ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вона проживала та зареєстрована з 22 червня1995 року. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син ОСОБА_3 , якого 23 січня 2006 року визнано недієздатним, а її призначено опікуном.
Зазначала, що труднощі матеріального характеру та необхідність проведення лікування сина спонукали її укласти договір позики з ОСОБА_4 від 07 серпня 2018 року на суму 254 355 грн. строком до 07 серпня 2019 року включно. 26 грудня 2018 року до договору позики було внесено зміни та збільшено суму позики до 590 364 грн. на тих же умовах повернення частками та зі строком повернення до 11 грудня 2020 року включно. 
У забезпечення виконання умов договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки від 07 серпня 2018 року та в подальшому, в зв`язку зі змінами договору позики було внесено 26 грудня 2018 року зміни договору іпотеки. Предметом договору іпотеки стала належна ОСОБА_2 квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказувала, що всі зобов`язання за договором позики нею виконувалися належним чином та з боку позикодавця не надходило жодних претензій. При цьому, 17 грудня 2019 року за її адресою проживання, а саме: АДРЕСА_2 прийшли незнайомі особи, які представилися представниками ОСОБА_1 та повідомили, що останній є власником її квартири на підставі договору купівлі-продажу, який було укладено з ОСОБА_4 16 грудня 2019 року та вимагали негайного виселення з квартири.
Стверджувала, що по відношенню до неї та її сина починаючи з 16 червня 2020 року невідомими особами здійснювалися протиправні дії, спрямовані на примусове виселення, у зв`язку з чим була вимушена звернутися до поліції. 
Позивач вказувала, що на даний час її речі та речі сина з квартири представниками ОСОБА_5 вивезено, доступу до квартири вони не мають та фактично опинилися на вулиці (а.с. 1-6).
Представник ОСОБА_1 - адвокат Качковський А.С. подав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Пояснював, що ОСОБА_4 було законно перереєстровано право власності на квартиру за собою на підставі договору іпотеки у зв`язку з заборгованістю позивача за договором позики. При цьому, позивач не заперечує факт існування заборгованості перед позикодавцем. Право власності на квартиру ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не оспорено, державну реєстрацію не скасовано. Відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а позивач з сином втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 89-90).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та за недієздатним ОСОБА_3 право користування квартирою за адресою їх місця реєстрації, а саме квартирою АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_2 та недієздатного ОСОБА_3 у квартиру за адресою їх місця реєстрації, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) грн. 60 коп. в рахунок сплати судового збору (а.с. 110-113).
Не погодившись з рішенням районного суду, 30 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Спінулова В.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 119-129).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Зазначав, що з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 від 16 грудня 2019 року у квартирі ніхто не проживав. Відповідач, як новий власник квартири, не надавав письмової згоди на вселення позивача та її недієздатного сина. Вважає, що позивач втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за договором позики, на підставі чого на передану в заставу квартиру було звернуто стягнення в позасудовому порядку в рахунок погашення боргу. Позивач не є членом сім'ї відповідача, спільним побутом із ним не пов`язана, тому висновки суду про задоволення позову є помилковими.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3 , зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, скасуванню не підлягає (а.с. 164-166).
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Федосєєва Т.Ю. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви від відповідача та його представника про зміну адреси місця проживання (перебування) відповідача до суду не надходили. Проте, ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника за ордером - адвоката Спінулової В.В. із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази (а.с. 150-152, 157-162, 172-176).
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Задовольняючи позов про вселення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 чинить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перешкоди у праві користування квартирою АДРЕСА_2 по місцю їх реєстрації, і останні позбавлені можливості потрапити у вказане помешкання.
Колегія суддів погодилася з таким висновком суду з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 серпня 2018 року рішенням приватного нотаріуса Гамаль І.М. на підставі договору купівлі-продажу № 253 від 13 жовтня 1994 року було внесено запис до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (а.с. 20).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2006 року ОСОБА_2 призначено опікуном недієздатного ОСОБА_3 (а.с. 15).
07 серпня 2018 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти в сумі 254 355,00 грн. та зобов`язалася повернути їх в строк до 07 серпня 2019 року включно (а.с. 21-23).
Згідно з п. 10 договору позики сторони домовилися, що виконання позичальником зобов`язання за договором буде забезпечуватися іпотекою квартири АДРЕСА_2 , власником якої є позичальник.
У забезпечення договору позики 07 серпня 2018 року між сторонами було також укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 25-27).
26 грудня 2018 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про внесення змін до договору позики та договору іпотеки, за якими п. 1 договору позики викладено у новій редакції, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти в сумі 590 364,00 грн. та зобов`язалася повернути їх в строк до 11 грудня 2020 року. За домовленістю сторін заставна вартість предмета іпотеки становить 708 440,00 грн. (а.с. 24).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 грудня 2019 року на підставі договору іпотеки від 07 серпня 2018 року та договору про внесення змін до договору іпотеки від 26 грудня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 , було зареєстровано за ОСОБА_4  (а.с. 29-31).
16 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , на підставі чого приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В. було зареєстровано право власності на квартиру за   ОСОБА_1 (а.с. 29-31, 85).
Набувши право власності на квартиру АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_1 замінив замки, фактично позбавивши позивачку та її сина права доступу і користування вказаним житлом.
Відповідач стверджував, що з 16 грудня 2019 року у квартирі, в якій зареєстроване місце постійного проживання позивача та її сина, ніхто не проживав, та вважає, що після переходу права власності на квартиру від власника до іншої особи, власник квартири втрачає право на користування квартирою та після зміни власника втрачають право користування квартирою і члени його сім`ї.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав визначені частиною другою вказаної статті.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України № 898-IV «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 є законним та обґрунтованим, підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16), немає.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3 , просила визнати за ними право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та вселити їх у вказану квартиру.
Судом встановлено і відповідач цього не заперечував, що позивач ОСОБА_2 13 жовтня 1994 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , таке право ОСОБА_2 було зареєстровано у встановленому законом порядку, проте, за договором іпотеки від 07 серпня 2018 року квартира була передана в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань по договору позики, а 19 листопада 2019 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_4 
16 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу набув і зареєстрував право власності на вказану квартиру (а.с. 29-31).
Матеріали справи містять акт від 09 липня 2020 року, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_3 , з якого вбачається що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають змоги потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю ключів до замків та іншого доступу до квартири (а.с. 16).
При цьому, як підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її недієздатного сина ОСОБА_3 вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 22 червня 1995 року (а.с. 13-14).
Згідно з паспортом громадянина України ОСОБА_2 та наданими в суді першої інстанції поясненнями, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не зняті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7-11).
Доказів визнання  ОСОБА_2 та її недієздатного сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою та (або) скасування реєстрації місця проживання та (або) їх виселення з квартири за вищевказаною адресою до суду не надано і судом не встановлено. 
За таких обставин позивач та її недієздатний син на час набуття права власності на квартиру за відповідачем та заміни замків на вхідних дверях, мали права користування вищевказаною квартирою, яка була їхнім зареєстрованим місцем проживання, натомість відповідач створює перешкоди у реалізації цього права. Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів на спростування цих висновків суду.
З цих підстав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право користування вищевказаною квартирою позивачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 набули у порядку, передбаченому чинним законодавством і таке право користування квартирою не припинилось, як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи районним і апеляційним судом, а тому повторне визнання такого права за резолютивною частиною оскаржуваного судового рішення районного суду є зайвим і необґрунтованим. 
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.
Житлові права позивача та її сина підлягають судовому захисту, оскільки вони були вселені до помешкання правомірно, постійно проживали і зареєстровані у цьому помешканні, у т.ч. станом на день розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Отже, колегія суддів погодилася з висновком районного суду про наявність підстав для задоволення позову та вселення ОСОБА_2 та її недієздатного сина ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 .
Доводи відповідача щодо втрати позивачем та її сином права користування житловим приміщенням не підтверджено належними та допустимими доказами.
 Поряд з цим оскаржуване рішення районного суду в частині визнання за ОСОБА_2 та за недієздатним ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою їх місця реєстрації, а саме квартирою АДРЕСА_2 підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні цих вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 та за недієздатним ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою їх місця реєстрації, а саме квартирою АДРЕСА_2 і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3 .
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 23 червня 2022 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

 О.В. Борисова

В.М. Ратнікова