ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12421/21 	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/534/22 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Шевчук Г.М. 
Суддів -  Костів О. З., Міщій О. Я., 
за участі секретаря - Романська К.М. 
та сторін — представниці відповідача — ГУНП в Тернопільській в області — Савич О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12421/21 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2022 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
       У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 листопада 2017 року ОСОБА_2 затримано на підставі ч.1 ч. 2 ст. 208 КПК України. 02 листопада 2017 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. 03 листопада 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави. 20 листопада 2017 року ОСОБА_2 вручено обвинувальний акт та направлено справу до суду. 30 січня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області подовжено строк запобіжного заходу до 30 березня 2018 року. 27 березня 2018 року варту продовжено до 25 травня 2018 року. 22 травня 2018 року варту продовжено до 19 квітня 2018 року. В подальшому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до 30 серпня 2018 року та 26 жовтня 2018 року. 21 вересня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено Вирок у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄДРДР за №12017210010003243 від 02 листопада 2017 року про обвинувачення ОСОБА_2 , яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Запобіжний захід продовжено до 20 листопада 2018 року. 16 листопада 2018 року Тернопільським апеляційний судом продовжено запобіжний захід до 14.01.2019 року. В подальшому строк запобіжного заходу продовжено до 09 березня 2019 року. 20 лютого 2019 року ухвалою Тернопільського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисника - задоволено. Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року щодо ОСОБА_2 за ч.2 ст.185 КК України - скасовано, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України; запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний щодо ОСОБА_2 скасовано та звільнено ОСОБА_2 з-під варти негайно в залі суду. 07 серпня 2019 року Верховний Суд України постановив ухвалу Тернопільського апеляційного суду залишити без змін. 
Позивач вважає, що незаконними діями працівників органів досудового слідства та прокуратури йому завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним пред`явленням обвинувачення, арештом та позбавленням волі протягом 21 місяця та 5 днів, яку він оцінює сумою в розмірі 129 000 (сто двадцять дев`ять тисяч) гривень. (Розрахунок: термін перебування під слідством - 21 місяць і 5 днів (5 днів = 16,67% від місяця з розрахунку 30 днів); мінімальна заробітна плата встановлена станом на 1 січня 2021 року - 6000 грн.; 22,16 місяці 6000 = 129000 грн.). Також, позивач вказав, що в період з 03.11.2017 по 25.02.2019 р. він перебував під вартою, що завдало вкрай сильних душевних страждань. В цей час він був позбавлений права вільно пересуватися, обирати місце проживання, працювати, проживати у звичному для себе житлі. Його соціальні та сімейні зв`язки в цей час примусово перервалися, він був змушений знаходитися у невластивому для себе соціальному і побутовому оточенні. Крім того, сам факт поміщення його під варту за обвинуваченням у вчиненні злочину, негативно вплинув на сприйняття його в суспільстві та завдає ОСОБА_2 сильних душевних страждань, компенсацію за які він бажає отримати у розмірі 378240 (триста сімдесят вісім двісті сорок) гривень - (6000 4) 15,76 = 378240 грн. (де 6000 - розмір мінімальної заробітної плати; 15 місяців і 23 дні перебування під вартною, 23 дні = 76,67% від місяця з розрахунку на 30 днів). Таким чином, загальна сума моральної шкоди становить 507 240 (п`ятсот сім тисяч двісті сорок) гривень.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в користь ОСОБА_1 120000 (Сто двадцять тисяч) гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі представниця ГУ Національної поліції в Тернопільській області — Савич О.В. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20.01.2022 року, та винести нове рішення у якому відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вважає його винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права і всупереч об`єктивним обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що позивачем не надано обґрунтованих доказів, що підтверджують факт заподіяння моральної шкоди у визначеному розмірі, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Також на будь-яке судове засідання першої інстанції позивач не з`явився. Тому встановити завдану йому моральну шкоду не можливо, так як навіть поставити конкретні запитання самому позивачу та відповіді не було на них отримано, щодо завданої шкоди самому позивачу.
Вказує, що позивачем не було здійснено додаткових зусиль для відновлення ділової репутації, оскільки конкретних фактів та доказів цього наведено не було, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми. Зазначає, що позивач не надав переконливих доказів, які б свідчили про причинно - наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою йому шкодою.
Вважає, що сам факт винесення ухвали Тернопільського апеляційного суду про скасування вироку Тернопільського міськрайонного суду від 21.09.2018 року не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
       В судовому засіданні представниця відповідача — ГУНП в Тернопільській в області — Савич О.В. підтримала доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції не законним та таким, що підлягає скасуванню.
       Інші сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час слухання справи.
У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.        
       Судова колегія, заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
       За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
       Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 листопада 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості, щодо кримінального провадження № 12017210010003543 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, зокрема про те, що ОСОБА_2 , 1986 року народження, перебуваючи у приміщенні торгової зали магазину «Міні-маркет», що знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу відчинивши шухляду (касу), яка була зачинена на замок, таємно викрав із неї грошові кошти в сумі 1500 гривень.
02 листопада 2017 року у кримінальному провадженні № 12017210010003543 від 02.11.2017 змінено кримінально-правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України.
02 листопада 2017 року ОСОБА_2 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. 
02 листопада 2017 року у кримінальному провадженні № 12017210010003543 від 02.11.2017 слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Кейса Р. В. було складено обвинувальний акт, відносно позивача за ч. 2 ст. 185 КК України.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2017 року, справа № 607/13716/17-к, ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 31 грудня 2017 року із визначенням розміру застави.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 16 лютого 2018 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2018 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 березня 2018 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25 травня 2018 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19 липня 2018 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2018 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26 жовтня 2018 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2018 року у справі № 607/14707/17 ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 серпня 2018 року.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року справа № 607/14707/17, позивача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14 січня 2019 року.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року ОСОБА_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 09 березня 2019 року.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 20 лютого 2019 року зазначений вирок скасовано, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний щодо ОСОБА_2 скасовано та звільнено ОСОБА_2 з-під варти негайно в залі суду. 
Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.
Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 27 березня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис № 441, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - ОСОБА_1 .
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом з 03.11.2017 (Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою) по 20.02.2019 (день винесення ухвали Апеляційним судом), тобто 15 місяців та 18 днів. 
       Внаслідок незаконних дій органів, що здійснювали досудове розслідування, та прокуратури позивач ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, оскільки їх дії призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та відносин з рідними та близькими.
       02 листопада 2017 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру, 21 вересня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, далі ОСОБА_2 звільнено з-під варти в залі суду та 07 серпня 2019 року Верховний Суд ухвалу Тернопільського апеляційного суду залишив без змін.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, оскільки він перебував під слідством та судом, утримувався під вартою протягом 15 місяців та 18 днів. У результаті незаконного засудження та перебування під вартою позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
       Право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статті 56 Конституції України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
       Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Як передбачено ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у ряді випадків, у тому числі: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття справи про адміністративне правопорушення (п. 4).
Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону).
У положеннях ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Також, у п. 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів.
Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позивач незаконно перебував під слідством та судом утримувався під вартою 15 місяців та 18 днів, а відтак, на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», є таким, що має право на відшкодування моральної шкоди. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом з 03.11.2017 (Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою) по 20.02.2019 (день винесення ухвали Апеляційним судом), тобто 15 місяців та 18 днів. 
        З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2017 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру, 21 вересня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, ОСОБА_2 звільнено з-під варти в залі суду та 07 серпня 2019 року Верховний Суд ухвалу Тернопільського апеляційного суду залишив без змін.
       Судом, відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», здійснено розрахунок мінімального розміру моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, відповідно до якого за період перебування позивача під слідством та судом,15 місяців та 18 днів ,сума шкоди складала 101 400 гривень за рахунок державного бюджету України (6500 грн. * 15 місяців 18 днів). 
       Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача протягом вказаного періоду ( 15 місяців 18 днів ) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції на думку колегії суддів дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом (в даному випадку-101 400 гривень грн), і визначив його в сумі 120000 грн а тому доводи апеляційної скарги ,що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є безпідставною колегія суддів відхиляєяк необгрунтовані.
       Суд апеляційної інстанції ввжає безпідставними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку заподіяння йому моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач безпідставно перебував під слідством і судом впродовж 15 місяців та 18 днів, що не могло не вплинути на його душевний стан і спосіб життя. Зокрема, позивачу у зв`язку із незаконним засудженням та перебуванням під вартою позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений волі можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків. 
       З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачам.
       Доводи апеляційної скарги про невстановлення судом фактичних обставин справи, ненадання оцінки дослідженим доказам спростовується змістом судового рішення, що містять і встановлені обставини, які мають правове значення з урахуванням предмета і підстав позову, і оцінку відповідних належних та допустимих доказів.
       Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Cуд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, повно та всебічно дослідив обставини справи та оцінив надані сторонами докази.
Апеляційний суд, переглядаючи справу виключно в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, яке є правильним та справедливим по суті.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені в апеляційному суді у вигляді сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2022 року залишити без змін.
       Відновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2022 року.
       Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

       Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.

Головуюча:                                                Шевчук Г.М.

Судді:                                                        Костів О.З.

Міщій О.Я.