П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
18 травня 2022  року                                                                                                 місто  Київ
                                                                                                               справа № 754/3019/20
                                                                                           провадження №22-ц/824/2049/2022
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С. 
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1   
відповідач  -  ОСОБА_2   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_2    
на  рішення Деснянського районного суду м.Києва  від 16 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Галась І.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,третя особа: ОСОБА_3 про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням, та  за об`єднаним  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права в порядку спадкування,-
 
В С Т А Н О В И В:
                                                                                                                          
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Ідеальна частка позивача складає 5/16 частки. Відповідно ідеальна частка відповідача становить 11/16 частини у праві власності на квартиру.
З 7 лютого 2019 року вона позбавлена можливості проживати в квартирі, користуватися квартирою. Відповідачка не відчиняє двері і не впускає до квартири. Відповідачка без її згоди та дозволу незаконно заселила в квартиру сторонню особу, свого співмешканця. 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частину спадщини по закону, вартість якої становить 312975 грн.
Позов обґрунтовано тим, що  відповідачка не мала права на отримання у власність ј частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки квартири не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, джерелом набуття квартири не були ані спільні  грошові кошти, ані спільні зусилля подружжя; Ѕ частина квартири була придбана ОСОБА_5 (батько ОСОБА_2 )  за кошти, які були надані його матір`ю ОСОБА_6 .
За таких обставин Ѕ частина квартири, що належала ОСОБА_7 є спадковим майном, і мала бути успадкована спадкоємцями першої черги  по закону, якими є його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , останні відмовились від своєї частини спадкового майна на користь ОСОБА_2 , а також дружина спадкодавця ОСОБА_1 
ОСОБА_2 вважає, що їй належить ѕ частки у праві власності на спірну квартиру, частка ОСОБА_1 у праві власності дорівнює 1/8 частки, що відповідає площі у розмірі 4,92 кв.м.
Посилаючись на зазначені обставини, просила  визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку в спільному майна подружжя серія та номер: 2668, видане 2 серпня 2019 року, видавник: Двадцять перша київська державна нотаріальна контора та скасувати запис № 32656224 від 2 серпня 2019 року про проведену державну реєстрацію права власності на ј частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1524822380000, виконаний державним нотаріусом Двадцять першої київської державної  нотаріальної контори Зубченко Л.С.;  визнати Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальна площа - 59,2 кв.м., житлова - 39,4 кв.м., яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , спадковим майном та визнати за ОСОБА_2 як спадкоємицею першої черги право на спадкування ѕ частин квартири.
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_1 кімнату площею 9,90 кв.м. Підсобні приміщення в квартирі АДРЕСА_1 залишити в спільному користуванні. 
Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в який  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
В апеляційній скарзі посилається на те, що при винесенні оскаржуваного рішення суд неправильно дослідив докази та обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, що призвело до винесення судом незаконного рішення. Ухвалене у справі рішення не відповідає інтересам апелянта та порушує її права.
Апелянт не погоджується з рішенням суду про виділення в користування ОСОБА_1 кімнати площею 9,90 кв.м., оскільки вважає, що її ідеальна доля складає 1/8 частини спірної квартири, що становить менше 5 кв.м житлової площі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. А рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач  ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, на підтвердження того, що Ѕ частина квартири, яка належала ОСОБА_5 , була придбана останнім за кошти отримані в дар від матері, або за особисті його кошти.
Посилання апелянта на позиції Верховного Суду України, що викладені у постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568, не підлягають врахуванню судом, оскільки в даному випадку справи не є ідентичними. Крім того, позивачка звертає увагу суду, що позивачка в своєму  позові взагалі не зазначила норм матеріального права, згідно яких вона просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на ј частку квартири.
В судове засідання ОСОБА_2 , її представник - адвокат Олефіренко М.Й., треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися. В судовому засіданні, яке було призначене на 16 лютого 2022 року, ОСОБА_2 було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю її представника адвоката  Олефіренко М.Й. з`явитися в судове засідання.  Клопотання ОСОБА_2 судом було задоволено, розгляд справи відкладено. Про день  і час розгляду справи, призначеного в судове засідання на 18 травня 2022 року,  адвокат Олефіренко М.Й. був повідомлений 5 травня 2022 року  телефонограмою, яка особисто була  прийнята адвокатом ( а.с.248). Причини своєї неявки ні відповідачка, ні її представник адвокат Олефіренко М.Й. суду не повідомили. Зважаючи на те, що  сторона відповідача повідомлена про день та час розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, тим більше їх позиція викладена в апеляційній скарзі, суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Беляєва А.П. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 23 лютого 1991 року укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 
14 серпня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (мати ОСОБА_5 ) придбали в рівних частинах кожний квартиру АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_1 складається з 3 кімнат: площею 9,9 кв.м., 14,9 кв.м., 14,6 кв.м.
Після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 набула в порядку спадкування  за заповітом право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом , посвідченого 5 квітня 2018 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилася спадщина на ј частини квартири  АДРЕСА_1 .
Інші ј частка спірної квартири належить ОСОБА_1 як переживший дружині ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності , посвідченого 2  серпня 2019 року державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори.
Відповідно до Свідоцтва про спадщину від 2 серпня 2019 року, виданого державним нотаріусом двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., спадкоємцями ОСОБА_5 є:  дружина ОСОБА_1 , який належить ј  частка у спадковому майні; донька ОСОБА_2 , який належить ѕ частки у спадковому майні.
Крім того, судом установлено, що ОСОБА_1 з боку відповідачки ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні (проживанні) квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки   ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що  Ѕ частина спірної квартири була придбана  її батьком ОСОБА_5   за кошти отримані  в дар  від ОСОБА_6 (матері батька), тому вимоги ОСОБА_9 є безпідставними і недоведеними.  Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що  оскільки ОСОБА_1 , який належить  частка у праві власності на квартиру, відповідачем чиняться перешкоди в  користуванні квартирою,  - вона  має бути вселена в спірну квартиру в примусовому порядку. Крім того, суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_1 про виділ в її користування кімнати  меншої за її ідеальну частку в житловій площі квартири,  підлягає задоволенню, оскільки це не порушує прав іншого співвласника та не впливає на розмір часток.
Такі висновки суду першої інстанції  ґрунтуються на встановлених  судом обставинах і відповідають вимогам матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно із ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Спірна квартира придбана  до 2004 року, тобто до набрання чинності  СК України, отже в такому випадку судом  правильно застосовані  положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст.22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року,   майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КпШС України).
В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ч.1 ст.28 КпШС України).
Установлено, що  Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 придбав  під час шлюбу з ОСОБА_1 , позивачкою у цій справі.
Факт придбання  1 / 2 частини спірної квартири підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеного 14 серпня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Відповідно до умов договору  покупці купили в рівних частинах кожний квартиру АДРЕСА_1 , продаж квартири вчинено за 18900 грн., які покупці сплатили продавцям до підписання цього договору. Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори,  зареєстрований в реєстрі за № 1-2154,  право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права  власності на об`єкти нерухомого майна 20 серпня 2002 року (т.2 а.с.32-33).
Цього ж дня,  14 серпня 2002 року,  попередньо, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала останнім на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею «Українська біржа Десятинна» 28 лютого 1997 року.  Продаж квартири АДРЕСА_2 вчинено за суму 15162 грн.37 коп. Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за № 1-2148 (а.с.30-31).
Квартира АДРЕСА_2 була придбана 28 лютого 1997 року  ОСОБА_5 та ОСОБА_6   в рівних частках, за 7195 грн. (а.с.28).
 Сам по собі факт продажу ОСОБА_6   25 лютого  1997 року  квартири АДРЕСА_3 за 200 грн.  не може свідчити про те, що квартира АДРЕСА_2 , яка була  придбана 28 лютого 1997 року  ОСОБА_5 та ОСОБА_6   в рівних частках, за 7195 грн., була придбана лише за кошти ОСОБА_6 
ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, за які була придбана ОСОБА_5 Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , були подаровані останньому його матір`ю ОСОБА_6 . Сам по собі факт придбання  цієї квартири  спільно ОСОБА_6 та ОСОБА_5   не може свідчити про те, що кошти належали лише ОСОБА_6 . Спірна квартира придбана була у спільну часткову власність, у договорі купівлі-продажу  визначені частки кожного співвласника. 
Отже, встановивши, що Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 за час шлюбу з ОСОБА_1 ,  відповідачкою ОСОБА_2 не доведено, що це майно придбано за кошти ОСОБА_5 ,  подаровані його матір`ю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 має право на 1 /2  частку в спільному майні подружжя. 
Таким чином,  правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_2 своїх вимог  щодо визнання свідоцтва про право власності на  частку в спільному майні подружжя недійсним та  щодо  віднесення ј частки, що належить позивачці, до спадкового майна.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володає, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).
Власник майна має право вимагати  усунення перешкод у здійсненні  ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Судом установлено, що відповідачкою ОСОБА_2 чиняться перешкоди позивачці у користуванні її майном. Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів,  і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1   та  про відмову ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м.Києва  від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена  23 травня  2022 року.

Суддя доповідач:                                                          О.І. Шкоріна

Судді:                                                                            Л.Д. Поливач

                                                                                      А.М. Стрижеус