ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року 
м. Київ
cправа №  914/1954/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Управління комунальної власності
департаменту економічного розвитку
Львівської міської ради - Карасюк М.В.,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» - Вівчарівського В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 (у складі колегії суддів: Бонк Т.Б. (головуючий), Бойко С.М., Якімець Г.Г.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 03.12.2020 (суддя Яворський Б.І.)

у справі № 914/1954/20

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря»
про звільнення та повернення шляхом виселення нежитлових приміщень,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління комунальної власності)  звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» (далі - ТОВ «Зоря») про звільнення та повернення шляхом виселення нежитлових приміщень загальною площею 64,1 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Управління комунальної власності на підставі частини 2 статті 763 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) направило ТОВ «Зоря» повідомлення від 20.02.2020 № 2302-вих-13335 про припинення договору оренди нежитлових приміщень від 01.06.1995 № 7345, у зв`язку із чим договір оренди припинив свою дію з 20.05.2020, проте відповідач не виконав свого обов`язку з повернення орендованого майна та продовжує користуватися ним за відсутності правових підстав.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2020 позов задоволено. Зобов`язано ТОВ «Зоря» звільнити та повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності нежитлові приміщення загальною площею   64,1 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 рішення Господарського суду Львівської області від 03.12.2020 змінено та викладено пункт 2 його резолютивної частини в редакції, відповідно до якої зобов`язано ТОВ «Зоря» звільнити та повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності нежитлові приміщення загальною площею 61,4 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1. У решті рішення залишено без змін.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2021 року ТОВ «Зоря» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати  постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.01.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 914/1954/20 за касаційною скаргою ТОВ «Зоря» з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.02.2022.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова від 15.05.1991 № 265 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 17.04.1991 № 12 про те, що будинок № 34-А по вул. Гурської (у подальшому вул. І. Багряного), в якому розташовані квартири № 1, 3, 4, 5, є ветхим і проводити в ньому капітальний ремонт економічно недоцільно. Доручено начальнику ВО ЖКГ Радянського району внести будинок № 34-А по вул. Гурської в списки ветхих, після відселення мешканців будинок знести і привести подвір`я в належний стан. 
Рішенням Львівської міської ради народних депутатів від 03.03.1995 № 90, зокрема, квартиру № 1 в будинку № 34-А по вул. І. Багряного площею 43,2 кв. м, яку на цей час звільнено, виключено з житлового фонду та переведено в нежиле; Управлінню комунального майна м. Львова, головному управлінню архітектури і містобудування міськвиконкому за погодженням з районними адміністраціями доручено внести пропозиції міськвиконкому щодо подальшого використання нежитлових звільнених приміщень, у тому числі № 1 на вул. І. Багряного, 34-А.
01.06.1995 між Управлінням комунального майна м. Львова (орендодавець) та ТОВ «Зоря» (орендар) укладено договір на оренду нежитлових приміщень № 7345, за умовами якого орендодавець на підставі витягу з протоколу засідання комісії з питань розподілу нежитлових приміщень від 14.04.1995 № 14  здав, а орендар прийняв в оренду з 14.04.1995 на термін до зносу будинку в користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1, пр. 1, 2, 3, 4, 5, І, загальною площею 61,4 кв. м, 1-й поверх, під складські приміщення (пункт 1).
У пункті 3 договору визначено, що орендна плата в місяць становить 2 373 000 крб з 14.04.1995, а в пункті 4 установлено порядок її оплати.
За змістом пункту 6 договору несплата оренди протягом 3-х місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди на вимогу орендодавця. При цьому з орендаря стягується заборгована сума орендної плати з урахуванням пені за кожен день прострочення (пункт 6), розмір якої відповідно до пункту 5 договору становить 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.
Відповідно до пункту 12 договору відносини щодо оренди нежитлових приміщень та будинків, котрі знаходяться у комунальній власності міста, регулюються Законами України «Про оренду майна державних підприємств та організацій», «Про власність», «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» і іншими законодавчими актами України та Положенням про оренду нежитлових приміщень, що є у комунальній власності м. Львова.
У пункті 13 договору визначено, що орендар зобов`язаний користуватися приміщенням відповідно до договору оренди і їх призначенням; зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його пошкодженню, псуванню; при припиненні або розірванні договору оренди повернути протягом 15 днів орендодавцю за актом приймання-передачі об`єкт оренди у стані, обумовленому договором оренди; виконувати інші умови договору. 
На запит Управління комунальної власності щодо надання актуальної інформації стосовно стану будинку по вул. І. Багряного, 34-А (віднесено до ветхих чи підлягає зносу), Франківська районна адміністрація м. Львова у листі від 11.12.2019 № 4-35-4275 повідомила, що у будинку № 34-А по вул. І. Багряного наявні три приватизовані житлові квартири та нежитлове приміщення комунальної власності площею 54,2 кв. м (55,0 кв. м, згідно з реєстром речових прав). Оскільки будинок було визнано ветхим (рішення від 15.05.1991 № 265) мешканці квартири № 1 у минулих роках відселені, а вказана квартира набула статусу нежитлового приміщення і з 1995 року передана в оренду ТОВ «Зоря», на даний час приміщення не використовується. Інформація про прийняття інших розпорядчих документів про визначення стану будинку на вул. І. Багряного № 34-А відсутня. 
Також у цьому листі наведено інформацію, що розпорядженням Франківської районної адміністрації м. Львова від 18.12.2018 № 691 затверджено акт про списання з балансового обліку ЛКП «Навколо базару» будинку № 34-А по вул. І. Багряного. Відповідно до протоколу зборів від 12.07.2019 співвласники будинку № 34-А на вул. І. Багряного вирішили взяти будинок на самоуправління і з 02.09.2019 ЛКП «Навколо Базару» передано будинок на самообслуговування мешканців через уповноважену особу за актом передачі. На цей час ЛКП «Навколо базару» оформлено та подано в ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» необхідний пакет документів для передачі на баланс цього комунального підприємства нежитлових приміщень під індексами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 площею 55 кв. м, на сьогодні акт приймання-передачі цих приміщень ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» не підписано.
За твердженням Управління комунальної власності, у зв`язку з виготовленням нової технічної документації ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та здійсненням державної реєстрації права власності на об`єкт оренди 05.07.2017, площа об`єкта оренди за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1 змінилася та становить 55,0 кв .м.
Також судами установлено, що у березні 2019 року Управління комунальної власності звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ «Зоря» про внесення змін до договору оренди від 01.06.1995 № 7345, в якому просило, зокрема, внести зміни до договору в частині визначення терміну дії оренди на 5 років та в частині зміни площі з 61,4 кв. м на 55 кв. м.
За результатом розгляду цього позову, рішенням Господарського суду Львівської області від 16.07.2019 у справі № 914/455/19 у задоволенні позову відмовлено з тих мотивів, що позивачем не наведено виняткових випадків, з якими законодавство пов`язує можливість примусу сторони до продовження дії цього договору на змінених умовах. Рішення набрало законної сили та є чинним.
25.02.2020 Управління комунальної власності на підставі частини 2 статті 763 ЦК  звернулося до ТОВ «Зоря» із листом від 20.02.2020 № 2302-вих-13335 про відмову від договору на оренду нежитлових приміщень від 01.06.1995 № 7345, зазначаючи, що договором не визначено строк, на який його укладено. У листі орендаря попереджено, що через три місяці з дати цього листа договір припиняє свою дію, у зв`язку із чим орендар зобов`язаний протягом 15-ти днів після його припинення звільнити об`єкт оренди та передати його за актом приймання-передачі балансоутримувачу та здійснити повний розрахунок по орендній платі.
Цей лист позивачем направлено ТОВ «Зоря» на адресу: м. Львів, вул. С. Бандери, 31, на підтвердження чого позивачем надано список згрупованих рекомендованих відправлень від 24.02.2020, на якому міститься штамп ВПЗ із датою 25.02.2020, та фіскальний чек від 25.02.2020.
Оскільки ТОВ «Зоря» не повернуло орендоване майна у встановлений позивачем строк, останній 20.05.2020 звернувся до суду з позовом до товариства про звільнення та повернення шляхом виселення нежитлових приміщень загальною площею 64,1 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1.
Суд першої інстанції позов задовольнив і мотивував таке рішення тим, що за встановленими у справі обставинами договір оренди від 01.06.1995  № 7345 було укладено між сторонами на невизначений строк, отже позивач як орендодавець майна, яке є об`єктом оренди за цим договором, в порядку  частини 2 статті 763 ЦК правомірно скористався своїм правом на відмову від договору найму, письмово попередивши про це орендаря нерухомого майна за три місяці.
Суд апеляційної інстанції змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції у частині, що стосується площі об`єкта оренди, зазначивши про наявність технічної описки у прохальній частині позовної заяви Управління комунальної власності, яка не була виправлена судом першої інстанції, та зазначив, що звільненню та поверненню шляхом виселення ТОВ «Зоря» підлягають нежитлові приміщення загальною площею 61,4 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, І. Багряного, 34-А/1.
У поданій касаційній скарзі ТОВ «Зоря» послалося, зокрема, на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не було враховано положень пункту 6 статті 3 ЦК стосовно такого стандарту поведінки як добросовісність, що між іншим характеризується повагою інтересів іншої сторони договору та знаходиться в основі доктрини заборони суперечливої поведінки.  При цьому судами не було враховано правових висновків щодо застосування норм права, викладених  постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №  390/34/17, від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20, та не взято до уваги, що правове регулювання процедури припинення правовідносин найму, наведене у частині 2 статті 763 ЦК, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом наймодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом наймача очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. Отже, дії позивача, спрямовані на звільнення товариством орендованого приміщення в порядку частини 2 статті 763 ЦК з огляду на укладення договору, на думку позивача, на невизначений строк, суперечить його попередній поведінці (досягнення згоди з усіх істотних умов договору шляхом його укладення, у тому числі щодо терміну дії договору до зносу будинку та отримання плати за користування майном) і є недобросовісними. Крім того, судами в порушення статей 86, 236 ГПК не досліджено наявні у матеріалах справи докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин розбіжності площ приміщень, які просить повернути позивач, та не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.04.2019 у справі № 914/1479/18, стосовно того, що якщо доказів, якими позивач обґрунтовує підставу своїх позовних вимог, не надано суду, то відповідно відсутні і правові підстави для задоволення позову.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.
У статті 15 ЦК передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Оскільки, відповідно до статті 16 ЦК порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Як установлено судами попередніх інстанцій правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на оренду нежитлових приміщень від 01.06.1995 № 7345, за умовами якого позивач передав відповідачу в оренду нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34-А/1, пр. 1, 2, 3, 4, 5, І загальною площею 61,4 кв. м, 1-й поверх, під складські приміщення.
На час виникнення цих правовідносин сторін оренду  об`єктів  комунальної  власності було урегульовано положеннями Закону України «Про оренду державного майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (тут і далі у редакції (у тому числі і назва Закону), чинній на час виникнення відповідних правовідносин сторін).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду державного майна» від 10.04.1992 № 2269-XII орендою є засноване на договорі строкове платне  володіння і користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Істотними умовами договору оренди згідно з частиною 1 статті 10 цього Закону визначено, зокрема, об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань.
Згідно з частиною 3 статі 10 Закону України «Про оренду державного майна» від 10.04.1992 № 2269-XII умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.
За змістом статті 17 Закону України «Про оренду державного майна» від 10.04.1992 № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін (частина 1); в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина 2); після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін (частина 3).
Згідно з пунктом 13 Положення про оренду нежитлових приміщень, що є у комунальній власності м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 29.01.1993 № 10, чинного на момент укладення сторонами договору, строк договору оренди нежитлових приміщень визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлене чинним законодавством.
Як свідчать матеріали справи, за умовами договору на оренду нежитлових приміщень від 01.06.1995 № 7345, укладеного між сторонами, ТОВ «Зоря» (орендар) прийняло в оренду з 14.04.1995 зазначені вище нежитлові приміщення на термін - до зносу будинку.
При цьому, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, такому визначенню терміну оренди майна за договором слугувало те, що рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова від 15.05.1991 № 265 було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 17.04.1991 № 12 про те, що будинок № 34-А по вул. Гурської (у подальшому вул. І. Багряного), в якому розташовано квартири № 1, 3, 4, 5, є ветхим, проведення в ньому капітального ремонту є економічно недоцільним, і цей будинок має бути внесено до списку ветхих.
Інформації про прийняття інших розпорядчих документів про визначення стану будинку на вул. І. Багряного № 34-А матеріали справи не містять і судами попередніх інстанцій таких обставин встановлено не було, як і не було встановлено обставин внесення будь-яких змін до умов зазначеного договору оренди.
Водночас за умовами цього договору оренди (пункт 13) орендар зобов`язався, зокрема, повернути орендодавцю протягом 15 днів за актом приймання-передачі об`єкт оренди в разі припинення або розірвання  договору.
У статті 26 Закону України «Про оренду державного майна» від 10.04.1992 № 2269-XII визначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається (частина 1); договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди (частина 2).
Разом із тим поняття та визначення строку та терміну наведено у главі 18 розділу V ЦК.
Так, за змістом статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина 1); терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина 2); строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (частина 3).
Відповідно до статті 252 ЦК строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1); термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2).
За висновкам, наведеними у постанові Верховного Суду від 26.04.2021 у справі № 912/1025/20 (на які здійснено посилання судом апеляційної інстанції у справі, яка розглядається) специфіка визначення терміну вказівкою на подію, яка має неминуче настати, полягає в тому, що в момент укладання договору сторони відповідних правовідносин в силу об`єктивних обставин не можуть знати точної дати настання даної події. При цьому, подія про яку йдеться в частині 2 статті 252 ЦК, має неминуче настати. Тому подія закінчення строку оренди, настання якої є лише ймовірним, але не обов`язковим, не може вважатись терміном у розумінні статті 252 ЦК. 
У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, пославшись на те, що термін, на який укладено договір оренди від 01.06.1995 № 7345, а саме «до зносу будинку», не може вважатися терміном в розумінні статті 252 ЦК, тому дійшов висновку, що цей договір укладено на невизначений строк і у зв`язку із цим про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 763 ЦК, як і суд першої інстанції належним чином не встановили обставини, які мають значення для вирішення справи, та не дали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, тому такі висновки суду є передчасними.
Зокрема, судами не надано належної оцінки рішенню виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова від 15.05.1991 № 265, за яким будинок, у якому знаходиться об`єкт оренди за договором від 01.06.1995 № 7345, визнано ветхим (фізичний знос основних конструктивних елементів 80,2%), капітальний ремонт якого є економічно недоцільним, чим і було зумовлено визначення сторонами терміну договору оренди «до зносу будинку», а відтак належним чином не встановили, чи не є ці обставини тою подією, вказівкою на яку сторони визначили саме термін дії договору оренди, та на яких доказах відповідно до статей 73, 74, 76-79, 86 ГПК грунтуються висновки суду, що настання такої події є лише ймовірним, але не обов`язковим.
Також у контексті встановлення обставин щодо терміну договору оренду, судами не надано жодної оцінки тому, що у матеріалах справи відсутні докази скасування зазначеного рішення виконавчого комітету від 15.05.1991 № 265, а позивачем таких доказів не надано, як і не надано доказів, а судами не встановлено обставин наявності/відсутності рішень та/або інших розпорядчих документів уповноваженого органу щодо визначення стану будинку на вул. І. Багряного № 34-А в подальшому, що свого часу (на момент укладення між сторонами договору оренди) було підставою для визначення терміну дії договору.
Разом із тим, суди попередніх інстанцій, пославшись на обов`язок відповідача як орендаря звільнити орендоване приміщення на вимогу орендаря із застосуванням правового механізму, визначеного статтею 763 ЦК, не встановили, чи не свідчить така вимога про фактичну зміну орендодавцем умов договору у певній частині (щодо терміну договору як істотної умови договору та підстав його припинення) в односторонньому порядку, з огляду на те, що протягом терміну дії договору оренди сторонами будь-яких змін до його умов не вносилося, у тому числі і щодо терміну дії договору.
Водночас необхідно зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК) -  стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20 , від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20, на які здійснено посилання скаржником на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень).
Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі -  «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20 тощо).
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій не надано оцінки тому, чи відповідає поведінка позивача за тих обставин, що склалися, засадам добросовісності, послідовності та передбачуваності, а також, чи не суперечать його дії з припинення договору оренду та як наслідок виселення відповідача з орендованого приміщення, його попередній поведінці з огляду на досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору на момент його укладення, у тому числі щодо терміну дії договору (до зносу будинку), отримання плати за користування майном, відсутності будь-яких змін у правовідносинах сторін за договором оренди від 01.06.1995 № 7345, за умови, що відповідач розумно покладався (розраховував) на виконання позивачем як орендодавцем умов договору та користування орендованим майном відповідно до умов договору, тобто очікував на стабільність та незмінність його майнового стану за певних умов.
Крім того, обмежившись посиланням на правомірність вимоги позивача про повернення відповідачем приміщення площею 61,4 кв. м після закінчення дії договору, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції не встановили дійсної площі орендованого відповідачем приміщення, переданого за договором, та не надали належної оцінки відповідним доводам відповідача та наявним у матеріалах справи доказам щодо розбіжностей площ приміщень за наведеною адресою.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи було неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, що підлягають застосуванню, та порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК є підставою для скасування оскаржених судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 та рішення Господарського суду Львівської області від 03.12.2020 у справі № 914/1954/20 скасувати.

3. Справу № 914/1954/20  передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

                                                                                                                     І.С. Міщенко