ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua
Головуючий суддя у першій інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2022 року                                                                                      Справа № 640/4654/22
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді                                Епель О.В., 
суддів:                                                       Ганечко О.М., Карпушової О.В., 
за участю секретаря                               Кобзар Д.В.,
представник Позивача                    Орєхова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2022 року у справі 
за позовом            ОСОБА_1 
до                     Оболонського районного відділу 
Державної виконавчої служби у м. Києві 
Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)
про                     скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :
          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернувся до суду з позовом до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у м.  Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.  Київ) (далі - Відповідач) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12.01.2021 № 36101880.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нормами законодавства, на підставі яких було розпочато виконавче провадження № 36101880, а також, законодавчими приписами, які діяли станом на час винесення спірної постанови, було передбачено стягнення стягнення виконавчого збору в розмірі 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню.
Разом з тим, суд зазначив, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. У випадку, коли державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, вимоги якого станом на час відкриття виконавчого провадження не виконані, та в подальшому закінчено виконавче провадження, нормами законодавства чинними станом на час прийняття оскаржуваної постанови, прямо передбачено обов`язок державного виконавця стягнути з боржника виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
При цьому, аналізуючи доводи Позивача, суд зазначив, що сплата ним коштів в сумі 25 293,10 грн не є добровільним виконанням рішення суду, а свідчить про часткове його виконання в рамках виконавчого провадження №  36101880, оскільки вказану суму сплачено лише після відкриття виконавчого провадження.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, зазначаючи, що Відповідачем при винесенні спірної постанови не було враховано 25 293,10 грн, які були стягнути із заробітної плати ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу.
На переконання Апелянта, його заборгованість, з якої Відповідач здійснював розрахунок спірного виконавчого збору, мала бути зменшена на вищевказану стягнуту з нього суму коштів - 25 293,10 грн.
Також Апелянт стверджує, що виконавче провадження безпідставно не було зупинено Відповідачем, хоча він звертався з відповідною заявою, а також, що Відповідач несвоєчасно розглянув заяву про заміну стягувача та про повернення виконавчого збору.
Крім того, на думку Апелянта, судом проігноровано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, а також висновок Верховного Суду у справі № 400/4023/19, відповідно до якого умовою для стягнення виконавчого збору має бути вжиття державними виконавцем відповідних заходів примусового виконання рішення.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 та від 21.07.2022 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.07.2008 між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір Ш157/П/41/2008- 840 про надання кредиту у розмірі 149 131, 75 доларів США строком до 07.07.2028 та сплатою відсотків у розмірі 14,19 % річних.
Крім того, 10.07.2008 між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №157/П/41/2008-840 посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., зареєстровано за № 6233. Згідно з умовами Договору іпотеки, в якості забезпечення виконання умов вищевказаного Кредитного договору, в іпотеку було передано житлову квартиру  АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2010 року у №2-12126/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства комерційний банк заборгованість за кредитним договором № 157/П/41/2008-840 від 10.07.2008 1 530 122,78 грн.
На виконання вищевказаного рішення, судом було видано виконавчий лист № 2 від 02.01.2013.
22.01.2013 Оболонським районним відділом Державної виконавчої служби у м Центрального МУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № 3610 примусового виконання виконавчого листа № 2-12126, виданого 02.01.2013.
У рамках зазначеного виконавчого провадження первісного стягувана було замінено на ТОВ «Девелоп Фінанс».
06.12.2021 ТОВ «Девелоп Фінанс» звернулось до відповідача із заявою про повернення виконавчого документу стягувачу.
Дана заява була задоволена відповідачем та постановою від 12.01.2022 виконавчий лист повернуто стягувачу.
Постановою державного виконавця від 12.01.2022 ВП № 36101880 стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 153 012,27 грн, що становить 10% від суми боргу.
Позивач, вважаючи таку постанову державного виконавця протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №  1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція №  512/5).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно зі ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 27 Закону №  1404-VIII у редакції, чинній станом на час винесення Відповідачем оскаржуваної постанови, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
У частині першій статті 28 Закону, який був чинним станом на час відкриття виконавчого провадження № 36101880, у межах якого винесено оскаржувану Позивачем постанову, було передбачено, що в разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що  підлягає передачі  стягувачу  за виконавчим документом.  
У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів  громадян з боржника - юридичної особи. 
У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після  початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про  стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 42 Закону №1404-VІІІ визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції № 512/5 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, з моменту виникнення заборгованості Позивача та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження (22.01.2013) до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (12.01.2022) змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснюється обрахунок виконавчого збору.
Відповідно до законодавства, чинного станом на час відкриття вказаного виконавчого провадження (частина перша статті 28 Закону № 606-XIV) розмір виконавчого збору становив 10 % від суми, що підлягала стягненню. 
Разом з тим, коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону №  606-XIV розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами  статті 28 Закону № 606-XIV (у відповідній редакції).
При цьому, буквальний аналіз положень  статті 27 Закону № 1404-VIII  у зіставленні з частиною першою  статті 28 Закону № 606-XIV  у вимірі обставин цієї справи надає підстави для висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу (зокрема без реального його виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.
Тобто, в цій справі законом, який діяв на час відкриття виконавчого провадження № 36101880, є Закон № 606-XIV та з огляду на зміст його статті 28 (в редакції, чинній станом на 22.01.2013) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 640/7697/21 та від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19 від 11.08.2022 у справі № 640/23271/21.
Доводи Апелянта про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, колегія суддів відноситься критично, оскільки відповідно до статті 27 Закону № 1404-VІІІ  виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
У контексті аналізу наведених доводів апеляційної скарги колегія судді звертає увагу Апелянта на те, що частина друга  статті 27 Закону № 1404-VIII  щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, яка фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28.08.2018.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.
Посилання Апелянта на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, а також у  постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у праві №400/4023/19, оскільки спори у вказаних справах відмінні від спору, який виник у цій справі №640/4654/22, оскільки правовідносини у справах 2540/3203/18 та № 400/4023/19 виникли під час дії Закону № 1404-VIII у редакції до 28.08.2018, які зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону № 606-XIV, який був чинний на дату відкриття виконавчих проваджень (22.01.2013) та Закону № 1404-VIII, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28.08.2018, оскільки редакція цієї статті передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнена.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про незастосовність до обставин цієї справи правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у справі № 2540/3203/18 та правової позиції Верховного Суду справі №  400/4023/19, оскільки відповідні судові рішення ВП ВС та ВС ухвалено за інших фактологічних умов і нормативного регулювання.
Доводи Апелянта про те, що Відповідачем при винесенні спірної постанови не було враховано 25 293,10 грн, які були стягнути із заробітної плати ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу, а також про те, що його заборгованість, з якої Відповідач здійснював розрахунок спірного виконавчого збору, мала бути зменшена на вищевказану стягнуту з нього суму коштів - 25  293,10 грн, колегія суддів відхиляє з огляду на наведених вище нормативно-правових підхід до врегулювання питання щодо розрахунку виконавчого збору та підстав для його стягнення (незалежно від сплаченої суми).
Твердження Апелянта про те, що виконавче провадження безпідставно не було зупинено Відповідачем, хоча він звертався з відповідною заявою, а також, що Відповідач несвоєчасно розглянув заяву про заміну стягувача та про повернення виконавчого збору, судова колегія до уваги не приймає, оскільки такі правовідносини (відповідні дії та/або бездіяльність державного виконавця) не є предметом судового оскарження в цій справі,  відповідні позовні вимоги Позивачем у цій справі не заявлялися.
Відповідно до частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          .          
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2022 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
З огляду на результат розгляду цієї справи, судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст.  139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 16 серпня 2022 р.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      О.М. Ганечко

                                                                                                      О.В. Карпушова