КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 червня 2022 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 373/1086/21
номер провадження №22-ц/824/4269/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року /суддя Свояк Д.В./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Переяславської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся з вказаним позовом до суду та з врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.12.1997 у частині включення ОСОБА_1 до складу співвласників квартири за адресою: АДРЕСА_1 ..
Рішенням  Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено./ а.с. 77-79/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права - ст. 206 ЦПК України, ч.9 ст.83 ЦПК України, ч.5 ст.12 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наголошував, що приватизація квартири здійснена з порушенням чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства та законних прав позивача, що стало наслідком позбавлення позивача законного права приватизувати інше житло. Вказував, що його законний інтерес полягав у тому, що звернувшись до Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України за інформацією про можливість безоплатної приватизації службової квартири, він отримав відмову у зв`язку з тим, що його право на безоплатну приватизацію було використане його батьками у 1997 році. Вивчивши документи я прийшов до висновку, що його батьки, приватизуючи квартиру, хоч і виконали всі дії, передбачені Законом № 2482 з дотриманням Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, але, вони згідно діючого законодавства мали право розпоряджатися майном своїх дітей, а не їх правом на приватизацію квартири. Також, судом невірно здійснено тлумачення положень статей 78, 79 КЗпШС ( у редакції чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва), адже в них мова йде про належне неповнолітньому майно, а не право на його набуття (немайнове право). Таким чином, вказував, що він позбавлений права здійснити приватизацію службової квартири, оскільки його батьки здійснюючи розпорядження його правом на безоплатну приватизацію, маючи можливість отримати житлові чеки на його ім`я, оскільки загальна площа квартири була менша площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, правом отримання таких чеків не скористались та повністю використали його право на приватизацію.
Виконавчий комітет Переяславської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись з заявами про визнання апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що  апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 04.12.1997, позивач та відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і також ОСОБА_6 , ОСОБА_1 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с. 49/
Свідоцтво видане згідно з розпорядженням органу приватизації №1996 від 06.11.1997, про що зазначено у свідоцтві.
З копії паспорта позивача вбачається, що на момент видачі оскаржуваного свідоцтва позивачу було 11 років.
Позивач хоче скасувати свідоцтво про право власності на житло від 04.12.1997 у частині включення його - ОСОБА_1 до складу співвласників, оскільки хоче реалізувати своє право на приватизацію щодо житла в іншому місті, наприклад у м. Києві.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 78 КЗпШС (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва), якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.
Статтею 79 цього Кодексу визначено, що у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР.
Відповідно до положень ст. 4 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.
Відповідно до п. 2 абзацу 2 цієї статті цивільні права і обов`язки виникають у тому числі з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування.
Відповідно до ст. 14 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва) за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.
Права неповнолітніх віком до п`ятнадцяти років по внесенню вкладів у кредитні установи і по розпорядженню внесеними ними вкладами визначаються законодавством Союзу РСР.
Частинами 1 - 3 ст. 86 цього Кодексу передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.
Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
За змістом ч. 2 п. 1 ст. 5 цього Закону до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Згідно з п. 4 ст. 5 цього Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Відповідно до п. 2, 3 ст. 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З досліджених доказів та пояснень учасників вбачається, що приватизація частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 відбулась у тому числі на позивача та відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - батьків позивача.
З пояснень позивача й відповідачки ОСОБА_4 вбачається, що батьки дали згоду на участь їх неповнолітнього сина ОСОБА_1 у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживав разом з ними.
Отже, за згоди законних представників ОСОБА_1 на той момент останній набув право спільної сумісної власності на зазначену вище квартиру, чим було забезпечено його право на житло та на володіння ним.
З досліджених доказів не вбачається, що батьки ОСОБА_1 , на момент реалізації права на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 в інтересах їх неповнолітнього сина не мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі.
Будь-яких доказів того, що реалізація батьками позивача права на приватизацію житла в інтересах їх неповнолітнього сина суперечили його правам та інтересам, суду не надано.
Навпаки, вбачається, що батьки позивача забезпечили реалізацію прав позивача на житло.
За цих обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям ним права власності на нерухоме майно не було порушено.
При цьому, суд першої інстанції також вірно зауважив, що дії сторін при поданні до суду позову та його судовому розгляді через 24 роки після видачі оскаржуваного свідоцтва та 15 років після набуття повної цивільної дієздатності позивачем свідчать про його штучний характер.
Доводи апеляційної скарги, щодо обов`язку суду ухвалити рішення про задоволення позову при визнанні відповідачами позовних вимог, як і заяви про визнання відповідачами апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на таке.
Так, у матеріалах справи міститься рішення Переяславської міської ради від 16.11.2021 року №447-23 щодо надання висновку до суду першої інстанції про визнання в судовому порядку позовних вимог. /а.с. 68-69/
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України,  у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Водночас, таке визнання позову суперечить закону, зокрема і в частині визнання частково недійсним свідоцтва, без оскарження основного рішення щодо приватизації та розподілу часток.
Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦПК України,  визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що за згоди законних представників ОСОБА_1 , він набув право спільної сумісної власності на зазначену вище квартиру, чим було забезпечено його право на житло та на володіння ним. Доказів, що на момент реалізації права на приватизацію квартири в інтересах їх неповнолітнього сина батьки не мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі, не надано. Будь-яких доказів того, що реалізація батьками позивача права на приватизацію житла в інтересах їх неповнолітнього сина суперечили його правам та інтересам, суду також не надано.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року - залишити без задоволення.  
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року -  залишити без змін.  
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: