Постанова
Іменем України
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/15585/20 
провадження № 61-695св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року в складі судді Волкової С. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права на приватність, зобов`язання вилучити персональні дані особи та відшкодування моральної шкоди. 
 
Позов обґрунтовано тим, що у телеграм-каналі PortnovUA, без згоди ОСОБА_1 , розміщено пост з персональними даними позивача, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, номерний знак автомобіля, який належить йому на праві власності, адреса місця проживання та дані реєстраційного номеру облікової картки платника податків. Зазначав, що конфіденційна інформація без його згоди стала відома широкому загалу людей, у тому числі тим, які можуть ставитися негативно до журналістів і працівників програми Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_4» та до нього, оскільки він там працює водієм. З урахуванням викладеного просив суд зобов`язати відповідача видалити зазначену вище інформацію з телеграм-каналу PortnovUA, який розміщено в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 10 000, 00 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права на приватність, зобов`язання вилучити персональні дані особи та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 52 500,00 грн витрат на надання професійної правничої допомоги.
 
Ухвалюючи це судове рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ані Конституція України, ані Закон України «Про інформацію» чи Закон України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» не наділяють правом журналіста чи будь-яку іншу особу, крім випадків, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України або Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», проводити стеження, збираючи конфіденційну інформацію про особисте життя будь-якої особи без одержання на це її дозволу, а тому поширення в телеграм-каналі інформації з обмеженим доступом, яка є предметом суспільного інтересу, а саме: персональних даних позивача, є правомірною. Тому суд визнав позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання вилучити персональні дані особи такими, що не підлягають задоволенню.
 
Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що дії, вчинені представником відповідача в межах розгляду цієї цивільної справи, є правничою допомогою в розумінні вимог закону, а тому витрати на професійну правничу допомогу адвоката Мікітян К. О. у розмірі 52 500, 00 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У січні 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу нарішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
- не надали належної оцінки тому, що позивач згоди на поширення своїх персональних даних відповідачу не надавав;
 
- не звернули увагу на те, що наявність у відкритому доступі неправомірно поширених відповідачем персональних даних позивача становить загрозу його безпеці, безпеці членів його родини і їх майну;
 
- не встановили, чому поширена відповідачем інформація не може бути вилучена, як того вимагає Закон України «Про захист персональних даних» та Конституція України;
 
- проігнорували право позивача вимагати вилучення будь-якої інформації та не встановили, чи було дотримано умову, що вимагає, щоб втручання, про яке йдеться у цій справі, було «необхідним у демократичному суспільстві»;
 
- не надали оцінку діям журналістів Радіо Свобода, які здійснювали збір інформації про відповідача у визначений законом спосіб, тобто відкрито, про зв`язки з чинною владою; 
 
- поклали в основу судових рішень докази, які не є належними та не входять в предмет доказування в цій справі, як того вимагає стаття 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);
 
- не звернули увагу на те, що поширення персональних даних позивача не піднімає жодних питань, які становлять політичний або суспільний інтерес, і не є суспільно важливою інформацією. Єдиною метою публікації персональних даних позивача полягало в покаранні журналістів Радіо Свобода за їхню роботу;
 
- проігнорували те, що відповідач не підтвердив відновлення його права на приватність за рахунок розповсюдження персональних даних позивача;
 
- не дослідили, чи сприяла публікація персональних даних позивача обґрунтуванню публічних інтересів, не врахували відсутність у позивача статусу публічності або відсутність у нього ступеня знаменитості; предмет інформаційного повідомлення; попередню поведінку особи, якої це стосувалось; зміст, форму та наслідки публікації;
 
- використали в оскаржуваних судових рішеннях посилання на нерелевантну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ);
 
- стягнули надмірну суму витратна надання професійної правничої допомоги відповідачу, який є професійним адвокатом;
 
- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17.
 
Також у касаційній скарзі заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороні, яка сама здійснює адвокатську діяльність, та просить зупинити виконання оскаржуваних судових рішень.
 
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшло заперечення представника ОСОБА_2 - Мікітян К. О. на заяву ОСОБА_1 про зупинення виконання судових рішень у справі № 757/15585/20-ц, в якій викладено аргументи представника ОСОБА_2 про безпідставність заяви ОСОБА_1 та відсутність необхідності зупинення судових рішень у цій справі. Зокрема, зазначено про те, що згідно з платіжним дорученням від 15 січня 2021 року № @2PL119568 ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2. 52 500, 00 грн судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, тобто рішення Печерського районного суду міста Києва                     від 31 серпня 2020 року у цій справі виконано в повному обсязі.
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_2 - Мікітян К. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 січня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано матеріали цивільної справи № 757/15585/20 із Печерського районного суду міста Києва; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У лютому 2021 року матеріали справи № 757/15585/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року справу № 757/15585/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на телеграм-каналі PortnovUA, який зареєстрований у мережі Інтернет за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди відповідача, ОСОБА_2 розмістив пост з інформацією, що містить певні персональні дані ОСОБА_1 : про його прізвище, ім`я, по батькові; дату народження; номерний знак автомобіля, який належить позивачу на праві власності, адресу місця проживання та відомості реєстраційного номера облікової картки платника податків.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначив, що внаслідок дій відповідача його особиста конфіденційна інформація стала відома широкому загалу людей, зокрема, й тим, які можуть ставитися негативно до журналістів і працівників програми Радіо Свобода «Схеми. Корупція в деталях» та до нього особисто, оскільки він там працює водієм.
 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що у період з 26 жовтня до 31 жовтня 2019 року він виявив, що ОСОБА_1 стежить за ним, збирає конфіденційну інформацію про його особисте життя, зустрічі з партнерами, колегами та друзям, а також про професійну діяльність. Збирання конфіденційної інформації стосовно нього здійснювалося за допомогою технічних засобів, шляхом спостереження з використанням автомобіля «Кіа Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, на замовлення програми Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_4», де позивач працює водієм. З метою забезпечення реалізації конституційного права на захист від втручання в особисте життя та недопущення вчинення журналістами, працівниками та учасниками знімальної групи програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» Радіо Свобода протиправних дій щодо збирання, зберігання конфіденційної інформації про його особисте життя і професійну адвокатську діяльність, відповідач в телеграм-каналі поширив інформацію про водія Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_4».
 
Отже, відповідач підтвердив, що без згоди позивача розмістив пост з його персональними даними.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ані Конституція України, ані Закон України «Про інформацію» чи Закон України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» не наділяють правом журналіста чи будь-яку іншу особу, крім випадків, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України або Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», проводити стеження, збираючи конфіденційну інформацію про особисте життя будь-якої особи без одержання на це її дозволу, а тому поширення в телеграм-каналі інформації з обмеженим доступом, яка є предметом суспільного інтересу, а саме персональних даних позивача, є правомірною.
 
Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд не погоджується з врахуванням такого.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо суті спору
 
Звертаючись із вимогами про зобов`язання відповідача вилучити персональні дані особи, позивач керувався статтями 32, 68 Конституції України, статтею 14 Закону України «Про захист персональних даних», статтями 11, 21 Закону України «Про інформацію». Також при ухваленні рішення суду позивач просив врахувати рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року в справі № 2-рп/2012.
 
Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
 
Положення цієї статті роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України.
 
Конституційний Суд України, розтлумачивши положення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважав, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом.
 
На виконання положення статті 32 Конституції України, а також з метою імплементації Конвенції Ради Європи № 108 Верховна Рада України схвалила Закон України «Про захист персональних даних», в статті 1 якого закріплено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
 
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
 
У постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 у подібних правовідносинах Верховний Суд України сформулював висновок, що відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України, статей 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з частиною другою статті 276 ЦК України якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.
 
Аналіз фактичних обставин цієї справи дає підстави зробити висновок, що позивач звернувся за захистом своїх прав, порушених незаконним поширенням його персональних даних у мережі Інтернет, тому саме ці обставини мали досліджувати суди.
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, не дали оцінку викладеним позивачем підставам цього позову (поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних), не встановлювали фактичні обставини справи з урахуванням тих норм права, які просив застосувати позивач.
 
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, зокрема щодо розподілу тягаря доказування між сторонами.
 
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
 
З огляду на характер спірних правовідносин, тягар доказування у справі, що переглядається, підлягає розподілу наступним чином.
 
Зокрема, позивач повинен був довести у цій справі, а суди встановити такі факти:
 
- поширення конфіденційних відомостей, а саме персональних даних позивача;
 
- те, що ці відомості чи сукупність відомостей про позивача є його персональними даними та мають обмежений доступ;
 
- наявність чи відсутність згоди позивача на поширення його персональних даних у мережі Інтернет.
 
У разі невстановлення факту надання згоди на поширення персональних даних позивача у мережі Інтернет відповідач повинен був довести, а суд встановити наявність винятків, визначених законом, щодо поширення персональних даних, які пов`язані з метою захисту інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, без згоди позивача.
 
У такому випадку суд також повинен був здійснити оцінку відповідності та визначеної доцільності обсягу розкриття відповідачем персональних даних позивача у безпосередньому взаємозв`язку з проголошеною ним метою такого розкриття та особою позивача.
 
Статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, помилково здійснили розподіл тягаря доведення між сторонами довільно. Надаючи  оцінку діям позивача, який є водієм, поклали в основу не підтверджені належними і допустимим доказами пояснення відповідача про те, що позивачем було вчинено «незаконне стеження». 
 
Суди не встановили та не надали оцінку тому, чи є поширена відповідачем інформація з персональними даними позивача предметом суспільного інтересу і її поширення є необхідним для усунення загрози державному суверенітету, територіальній цілісності України; її поширення пов`язане із захистом інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. 
 
Також не взяли до уваги, що тягар доведення наявності винятків, визначених законом, щодо поширення персональних даних, які пов`язані з метою захисту інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, без згоди позивача, покладається саме на відповідача. 
 
Відхиляючи посилання представника позивача в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач поширив інформацію з обмеженим доступом, а саме персональні дані позивача, із дотриманням принципу розумності, добросовісності і справедливості, відповідно до статті 29  Закону України «Про інформацію», оскільки поширення персональних даних позивача було суспільно необхідним і здійснено відповідачем з метою протидії порушенню його конституційного права на втручання в особисте життя.
 
Суд зазначив, що докази, які наявні в матеріалах справи, в сукупності та окремо, а також заяви учасників справи, які викладені по суті справи, підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між вчиненням позивачем щодо відповідача порушення конституційного права на заборону втручання в його особисте життя шляхом незаконного стеження, збирання та зберігання конфіденційної інформації та розміщенням у телеграм-каналі персональних даних позивача.
 
З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки суд не зазначив на підставі яких саме доказів він дійшов такого висновку, не дослідив ці докази та не дав їм оцінки, в тому числі з урахуванням принципу розподілу тягаря доведеності обґрунтованості та причин поширення відповідачем персональних даних позивача.
 
Отже,суди не встановили, які саме виняткові випадки, передбачені законом, мали місце та давали підстави відповідачу для розголошення персональних даних позивача без його згоди. Суди обмежились лише констатацією відсутності вини відповідача, тим самим не врахували висновок Верховного Суду України у                   подібних правовідносинах, викладений у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17, та дійшли передчасного висновку про те, що відповідач правомірно поширив у телеграм-каналі PortnovUA інформацію з обмеженим доступом.
 
Також суди помилково виходили з того, що до даних правовідносин можливо застосувати за аналогією положення статті 11 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема необґрунтовано зазначивши про можливість звільнення від юридичної відповідальності за поширення конфіденційної інформації осіб, які не є посадовими чи службовими.
 
Тож наведені заявником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, підтвердилися.
 
Щодо оцінки судом інших підстав касаційного перегляду
 
Також суд касаційної інстанції погоджується із доводами заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороні, яка сама здійснює адвокатську діяльність (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), та вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
 
Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті «кожен має право на правову допомогу» поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
 
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати (підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у рішенні                     від 30 вересня 2009 року у справі № 23-рп/2009 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України). 
 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом єфізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
 
Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Тож Верховний Суд дійшов висновку, що фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у будь-якому разі має право на отримання правової допомоги під час розгляду у судах справ за її участі та право на відшкодування судових витрат у вигляді оплати наданої їй правової допомоги.
 
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу суд має враховувати конкретні обставини справи, надані сторонами докази, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: встановлено обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, не враховано підстав позову, неправильно застосовано норми матеріального прав, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, тому оскаржувані судові рішення у цій справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду справи суди мають врахувати викладене, перевірити підстави вимог позивача, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам сторін; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.          
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| В. В. Яремко