ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 391/66/17
провадження № 51-3226 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014120180000090, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, фактично проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового  розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він  03  квітня 2014 року близько 15:30, перебуваючи на земельній ділянці  АДРЕСА_3 , під час сварки з ОСОБА_7 , умисно завдав йому перелом вінцевого виростку ліктьової кістки – середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що викликало тривалий розлад здоров`я. Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2021 року, звільнено ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.
Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, ухвалу районного суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , вказуючи на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення районного та апеляційного судів і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. В  обґрунтування заявлених вимог зазначає, що районний суд безпідставно звільнив ОСОБА_6  від кримінальної відповідальності, оскільки передбачені у ст. 49 КК України строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не закінчились через те, що останній ухилявся від досудового розслідування. Зокрема, районний суд не дав оцінку ухвалам слідчого судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2015 року та 21 квітня 2016 року про затримання ОСОБА_6   та доставки до суду для обрання запобіжного заходу у виді взяття під варту, оскільки він ухилявся від органу досудового розслідування. Висновки судів про відсутність підстав для зупинення чи переривання строків давності є передчасними. Районний суд не дослідив усіх обставин справи, закрив кримінальне провадження в підготовчому судовому засіданні, чим порушив право потерпілого на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд не усунув зазначених порушень, які допустив районний суд. Ухвали районного та апеляційного судів є незаконними, такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор, висловивши свої доводи, вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Доводи касаційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, про те, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, тому, що останній ухилявся від досудового розслідування та суду, перевірялися колегією суддів апеляційного суду, та визнані необґрунтованими. 
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених пунктами 1–4 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди такої особи на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років – у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Згідно ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Апеляційний суд, перевіряючи матеріали справи, вказав, що подія інкримінованого ОСОБА_6 злочину відбулася 03 квітня 2014 року, а 19 жовтня 2015 року останнього оголошено в розшук, однак, після того, як обвинувачений з`явився до суду, 18 листопада 2016 року кримінальне провадження було відновлено.
Крім того, на час винесення ухвали  Бобринецьким районним судом Кіровоградської області від 11 березня 2021 року, минули строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
За приписами ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
За правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19, провадження № 51-5464кмо20), перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. Факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України. У цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: 15 років з часу вчинення злочину, 5 років – з часу вчинення кримінального проступку.
Відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Під час з`ясування, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінальний процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.
При цьому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце, якщо підозрюваний ухиляється від слідства або якщо з інших причин не встановлено його місцезнаходження. Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт умисного ухилення підозрюваного від слідства.
Як убачається зі змісту матеріалів цього конкретного кримінального провадження, дійсно, постановою начальника слідчого відділення Компаніївського РВ УМВС України від 19 жовтня 2015 року оголошено у розшук ОСОБА_6 , через те, що місце знаходження підозрюваного невідоме (т. 3, а.с.139).
Ухвалами слідчого судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2015 року, 21 квітня 2016 року та 10 серпня 2016 року про надання дозволу на затримання ОСОБА_6 із метою його приводу для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, встановлено ухилення підозрюваного від органу досудового розслідування, через те, що останній на виклики до слідчого не з`являвся, а місце його фактичного перебування невідоме.  
Разом із тим, у змісті постанов про зупинення досудового розслідування від 27 жовтня 2015 року, 21 квітня 2016 року, та 11 серпня 2016 року, постанов про відновлення досудового розслідування від 21 квітня 2016 року, 09 серпня 2016 року та 18 листопада 2016 року, не міститься даних, які б свідчили про умисне ухилення ОСОБА_6 від слідства (т. 3, а.с. 143-144, 145, 154-155, 156, 166-167, 168).
З копії паспорта ОСОБА_6 , який є в матеріалах кримінального провадження (т. 2, а. с. 174-175), видно, що останній з 06.11.2007 по 08.07.2011 роки був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , а починаючи з 08.07.2011 року – за адресою:                     АДРЕСА_1 . 
З матеріалів клопотань про надання дозволу на затримання ОСОБА_6 убачається, що органу досудового розслідування було відомо про те, що підозрюваний був знятий із реєстраційного обліку 08.07.2011 року за адресою місця проживання:                              АДРЕСА_4 . 
Однак будь-яких даних про з`ясування органом досудового розслідування місця перебування підозрюваного за місцем реєстрації з 08.07.2011 року за адресою:                               АДРЕСА_1 ,  ці матеріали не містять. 
Матеріали справи також не містять доказів вручення ОСОБА_6 повістки про виклик, що свідчило б про його обізнаність про здійснення щодо нього досудового розслідування.
Крім того, як видно з матеріалів справи (т. 3, а. к. п. 174–176), 13 жовтня 2015 року в кримінальному провадженні слідчим за погодженням з прокурором винесено письмове повідомлення про підозру, яке  фактично було вручено під підпис                  ОСОБА_6 – 18 листопада 2016 року. Тому, лише з указаної дати – 18 листопада 2016 року, ОСОБА_6 набув статусу підозрюваного. Цього ж дня кримінальне провадження щодо останнього було відновлено. 
Перевіривши вищевказані матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що ці матеріали не містять доказів належного здійснення викликів ОСОБА_6 у кримінальному провадженні до органів досудового розслідування, з урахуванням того, що органу досудового розслідування було відомо про те, що останній був знятий з реєстраційного обліку 08.07.2011 року за адресою місця проживання: АДРЕСА_4 . 
Також у матеріалах провадження відсутні відомості щодо будь-яких спроб органу досудового розслідування здійснювати розшук ОСОБА_6 за адресою:                              АДРЕСА_1 ,  де він проживав із сім`єю.
Як стверджував ОСОБА_6 , він 17 листопада 2016 року від свого батька дізнався про те, що він у розшуку та 18 листопада 2016 року добровільно прибув до Компаніївського відділу поліції.
З матеріалів провадження слідує, що запобіжні заходи в якості заходів забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_6 під час досудового розслідування, а також після відновлення даного кримінального провадження застосовані не були.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду вважає, що матеріалами провадження не підтверджено того, що ОСОБА_6 умисно ухилявся від досудового розслідування.
Враховуючи наведене, висновок місцевого та апеляційного суду про те, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_6 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, а зупинення досудового розслідування у зв`язку з його розшуком не може свідчити про ухилення останнього від слідства, є обґрунтованим.
Таким чином, у ході перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів касаційного суду не встановила підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, колегія суддів не встановила, тому касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
ухвалив:
Ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                      ОСОБА_3