Постанова
Іменем  України 
 
29 квітня 2022 року
 
справа № 196/252/20
провадження № 61-935св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Царичанська об`єднана територіальна громада в особі Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області,
третя особа - виконавчий комітет Царичанської селищаної ради Царичанського району Дніпропетровської області,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року в складі судді Ковальчук Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
Улютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Царичанська об`єднана територіальна громада в особі Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області та просив визнати за ним право довгострокового користування земельними ділянками площею 20 га, кадастровий номер 1225688200:01:002:0689, в межах земельного контуру та площею 10 га, кадастровий номер 1225688200:01:002:0682, в межах земельного контуру із земель запасу Царичанської об`єднаної територіальної громади для ведення фермерського господарства.
В обґрунтування позову зазначав, що  відповідно до рішення восьмої сесії двадцять першого скликання Царичанської районної ради народних депутатів від 10 березня 1992 року «Про хід виконання постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» та надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» було затверджено рішення сільських, селищної Рад району про вилучення в землі запасу із земель колгоспів 4266 га та надано земельні ділянки під розвиток селянських (фермерських господарств) за рахунок земель запасу у довічне володіння. Зокрема, по Юр`ївській сільській Раді йому було надано земельну ділянку площею 20 га ріллі.
Відповідно до розпорядження № 314 Представника Президента України Царичанської районної державної адміністрації від 13 жовтня 1992 року «Про надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» було надано земельні ділянки під розвиток селянських (фермерських) господарств за рахунок земель запасу у користування громадянам. Зокрема, по Юр`ївській сільській Раді йому було надано земельну ділянку площею 10 га ріллі.
З того часу він займається фермерством, вирощуючи сільськогосподарську продукцію на вказаній землі, добросовісно, відкрито і безперервно користується вищезазначеними земельними ділянками площею 20 га і 10 га в межах земельних контурів з кадастровими номерами 1225688200:01:002:0689 і 1225688200:01:002:0682, виконуючи податкові зобов`язання.
Разом з тим, він не може поновити правовстановлюючі документи на довічне володіння і постійне користування землею, які були втрачені, новий розпорядник землями в особі Царичанської селищної ради не може надати дозвіл на розроблення відповідних документів по формуванню раніше наданих громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, відтак позбавлений можливості зареєструвати права на вказані земельні ділянки у відповідному державному реєстрі, хоча більше 27 років добросовісно, відкрито і безперервно користується цією землею і має намір продовжувати фермерську справу.
З урахуванням наведеного, посилаючись на статтю 119 ЗК України, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з  касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просив постановити окрему ухвалу щодо щодо суддів першої та апеляційної інстанції, які розглядали справу.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в  подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказував, що висновки судів є надуманими та необґрунтованими. Судом було порушено порядок розгляду справи в частині ухвалення рішення за умови визнання відповідачем позову, зокрема, суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.
Дніпровський апеляційний суд не розглянув усі вимоги апеляційної скарги, зокрема, в частині оскарження ухвал суду першої інстанції та постановлення окремої ухвали.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.
 
23 червня 2021 року справа № 196/252/20 надійшла до Верховного Суду.

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання Царичанської районної ради народних депутатів від 10 березня 1992 року «Про хід виконання постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» позивачу надано у довічне володіння земельні ділянки площею 20 га ріллі, 5 га болота під розвиток селянських (фермерських господарств) за рахунок земель запасу по Юр`ївській сільській Раді.
Розпорядженням № 314 Представника Президента України Царичанської районної державної адміністрації від 13 жовтня 1992 року «Про надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» позивачу було надано у користування земельну ділянку площею 10 га під розвиток селянських (фермерських) господарств за рахунок земель запасу по Юр`ївській сільській Раді.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що користується спірними земельними ділянками протягом 27 років, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на них не може зареєструвати права на вказані земельні ділянки у відповідному державному реєстрі.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.
Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідно до статті 119 ЗК України (в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.
Умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 729/608/17.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Встановивши, що ОСОБА_2 набув право користування та довічного володіння спірними земельними ділянками площею 10 га та 20 га відповідно на підставі відповідних рішень органів державної влади та місцевого самоврядування та за допомогою належних та допустимих доказів не довів, що відповідач порушує, невизнає або оспорює його право користування та володіння спірними земельними ділянками, у зв`язку з чим він не може зареєструвати відповідне право них, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми ЦПК України та не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи, а згідно з правилами частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали
У касаційній скарзі ОСОБА_1 заявив клопотання про постановлення окремої ухвали щодо суддів першої та апеляційної інстанції, які розглядали справу.
Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Частиною десятою статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Верховний Суд не встановив порушень, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали в цій справі, у зв`язку з чим клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті                 і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                       ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко