Ухвала
 
17 червня 2022 року
м. Київ
справа № 173/1339/20
провадження № 61-5232ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, про визнання дій щодо реєстрації 
у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба 
у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2005 року між 
АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у вигляді кредитної лінії у розмірі 21 800 грн, строком до 11 серпня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
12 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 73,10 кв. м, житловою площею 41,0 кв. м, який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору 
купівлі-продажу.
Позивач також зазначив, що договором іпотеки від 12 серпня 2005 року передбачене право іпотекодавця на реєстрацію в предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодавця письмової згоди на такі дії.
Даний обов`язок було порушено відповідачем ОСОБА_1 , а саме, відповідно з довідкою в предметі іпотеки - житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 73,10 кв. м, житловою площею 41,10 кв. м, зареєстровані: ОСОБА_6 , 2010 року народження, ОСОБА_2 , 1977 року народження, ОСОБА_3 , 1996 року народження, ОСОБА_4 , 1942 року народження, ОСОБА_5 , 2001 року народження.
Посилаючись на те, що іпотекодавець не надавав своєї згоди відповідачу на реєстрацію осіб у житловому будинку та вказана реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов договору іпотеки, 
АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд:
- припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 неправомірними та вчиненими із порушенням умов чинного законодавства;
- позбавити права користування неправомірно зареєстрованих відповідачів житловим приміщенням, які зареєстровані та проживають 
у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року (у складі судді Петрюк Т. М.) у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року 
(у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.) рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач обрав неефективний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, оскільки при вирішенні питання щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням 
на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку», 
необхідно керуватися вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» 
та статтею 109 ЖК Української РСР.
09 червня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду 
з касаційною скаргою на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду 
на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином 
(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Отже, справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 
2022 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області 
від 26 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 лютого 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк