УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 липня 2022 року
м. Київ
справа № 295/7351/19
провадження № 51-2029ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 04 лютого 2021 року 
ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 ч. 2 
ст. 185 КК України – на строк 1 рік; ч. 2 ст. 185 КК України – на строк 4 роки; 
ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 3 роки; ч. 3 ст. 185 КК України – 
на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 4 
ст. 70 КК України ОСОБА_4 шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком цього ж суду від 03 вересня 2020 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року вказаний вирок місцевого суду скасовано в частині визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, а також в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_5 
з призначенням нового розгляду у цій частині в суді першої інстанції. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання у виді позбавлення волі: ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України – на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України – на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим до остаточного покарання, визначеного шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Визначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України вважати ОСОБА_4 засудженим до остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 03 вересня 2020 року, більш суворим, призначеним за вироком цього ж суду від 04 лютого 2021 року, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зарахувавши повністю покарання відбуте за вироком від 03 вересня 2020 року.   
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 29 червня 2022 року 
ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 15 ч. 3 
ст. 185 КК України – на строк 3 роки; ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_4 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі 
ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_4 , з урахуванням ухвали Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, зарахувавши повністю покарання відбуте за вироком 
від 03 вересня 2020 року. 
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується 
із постановленими щодо нього судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  пунктів 3, 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.
Відповідно до ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються судове рішення, що оскаржується, обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність 
чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, 
до суду касаційної інстанції. 
Однак, всупереч вищевказаному засуджений у вступній частині касаційної скарги 
не зазначає, які конкретно судові рішення він оскаржує.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений наводить мотиви своєї незгоди з постановленими щодо нього вироком від 29 червня 2022 року та ухвалою апеляційного суду від 05 квітня 2022 року. 
Згідно частин 1, 2 ст. 424 КПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою, оскаржений вирок Богунського районного суду м. Житомира від 29 червня 2022 року в апеляційному порядку не переглядався. Таким чином, зважаючи на наведене, вказаний вирок місцевого суду не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Разом з тим, слід зазначити, що ухвала апеляційного суду від 05 квітня 2022 року, як і вирок суду першої інстанції від 04 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 
в частині, яку не було скасовано судом апеляційної інстанції, з огляду на зміст вказаних положень кримінального процесуального закону можуть бути оскаржені в касаційному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни               судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону 
(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно                 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не відповідає наведеним вимогам процесуального закону.
Зокрема, засуджений не зазначає, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість саме оскаржених судових рішень з урахуванням підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України для їх скасування чи зміни. 
Крім цього, вимоги засудженого до суду касаційної інстанції про скасування, 
як убачається зі змісту скарги, вироку місцевого суду від 29 червня 2022 року 
не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги, та 
є суперечливими з огляду на визначений процесуальним законом перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку. При цьому засуджений не зазначає, що суд касаційної інстанції має зробити з вироком місцевого суду щоодо нього від 04 лютого 2021 року та ухвалою апеляційного суду від 05 квітня 2022 року.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається 
без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                   ОСОБА_3