ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10445/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 липня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Ольховська М.Г., розглянувши у письмову провадженні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність, стягнення сум, - 

                                                                 В С Т А Н О В И В : 
           Історія справи.
          14.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність щодо непоновлення його на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20; стягнення на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01.09.2020 по 06.04.2021; стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що через тривале невиконання відповідачем  судового рішення, яке набрало законної сили, про його поновлення на посаді прокурора у Державному бюро розслідувань, позивач просить задовольнити його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду через такі дії відповідача. 
                    Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 відмовлено у відкритті провадження у цій справі щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо непоновлення позивача на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20, в судовому порядку не було оскаржено і не є предметом апеляційного розгляду  в цьому апеляційному провадженні (а.с.77).
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2022 позов   задоволено частково: стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01 вересня 2020 року по 06 квітня 2021 року у розмірі 221625,72 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що відповідачем не доведено своєчасне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 31.08.2020 у справі №640/1598/20 в частині поновлення позивача на посаді, яке відповідно до вимог чинного законодавства підлягає в цій частині негайному виконанню, а саме з 01.09.2020 по 07.04.2021 коли відповідачем був прийнятий відповідний наказ про поновлення позивача на посаді. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення зроблено виходячи з 151 дня затримки виконання рішення та 1467,72 грн. середньоденної заробітної плати позивача.  
Позивач рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2022 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржує.  
Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати  рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2022 як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Апелянт наголосив, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи і при цьому має значення вина роботодавця у невиданні наказу про поновлення, тому через видання відповідачем наказу про поновлення відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення і моральної шкоди.
Крім того, апелянт вважає, що позивач займався адвокатською діяльністю, що ставить під сумнів його можливість зайняття прокурорсько-слідчої посади в органах прокуратури до зупинення права на зайняття адвокатської діяльності. 
Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо неправильності розрахунку середнього заробітку за затримку виконання рішення суду. 
Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подано.  
Відповідно до вимог чинного законодавства та виходячи зі змісту позовних вимог, справу розглянуто в письмовому провадженні, через що доводи апелянта про розгляд справи у відкритому провадженні не заслуговують уваги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  

Обставини справи, які встановлені судом.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020,  адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково:
                    - визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 11.12.2019 року №22 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;
                    - визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 року № 2107ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру";
                    - поновлено ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року;
                    - cтягнуто на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 249   512,40 грн. (а.с.17). 
          Вказане судове рішення було постановлено у відкритому судовому засідання за участю представника відповідача.
Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді відповідач відмовився виконувати у добровільному порядку, що підтверджено листами відповідача від 22.10.2020, 09.11.2020, 20.01.2021 та 12.03.2021. 
Виконавчий лист виписаний на підставі вказаного рішення був пред`явлений до примусового виконання 02.03.2021.
Наказом Генерального прокурора від 07.04.2021 №323ц поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального  апарату Державногого бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Нормативно-правове обґрунтування. 
          Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 1 статті 371 КАС України визначений перелік судових рішень які виконуються негайно, в тому числі поновлення на посаді у відносинах публічної служби (п.3). 
Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно зі   статтею 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.                                     
Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Висновки суду.
Матеріалами справи підтверджено і не є спірним, що відповідач рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 31.08.2020 у справі №640/1598/20 в частині поновлення позивача на посаді виконав лише 07.04.2021, коли був виданий відповідний наказ Генерального прокурора за №323ц, тобто відповідач навмисно з період з 01.09.2020 по 07.04.2021 не виконував судове рішення, хоча вказане передбачено вищенаведеними нормами закону.
Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина. Наведене свідчить про те, що з моменту проголошення вищезазначеного рішення суду, у Офісу Генерального прокурора (відповідач по справі №640/1598/20) виник обов`язок негайного його виконання в порядку, встановленому судовим рішенням.
З урахуванням вищевикладеного доводи апелянта, що ним оскаржувалось судове рішення в апеляційному чи касаційному порядку, чи те, що позивач займався адвокатською діяльністю не заслуговують уваги, оскільки в даному випадку чинне законодавство встановлює безальтернативну поведінку відповідача щодо поновлення особи на посаді у разі незаконного звільнення до набрання судового рішення законної сили. 
Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення за період з  01.09.2020 по 07.04.2021 судом апеляційної інстанції перевірено, хоча таких доводів щодо неправильності розрахунку апелянт не наводив.
Щодо доводів апелянта про визнання судом першої інстанції розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують уваги, оскільки сам факт тривалого невиконання відповідачем судового рішення, виконання якого гарантується Конституцією України, сам факт не виконання судового рішення відповідачем - Офісом Генерального прокурора який відповідно до вимог чинного законодавства має в першу чергу дотримуватися норм закону, сам факт письмових відмов відповідача про небажання виконувати судове рішення, на думку колегії суддів, не могло не спричиняти позивачу моральних страждань, тому що такі обставини свідчать про небажання, вину і грубі дії з боку відповідача у невиданні наказу про поновлення позивача на посаді.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій, внаслідок чого висновки суду першої інтонації про обґрунтованість позовних вимог є правильними.
Доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог  ст. 242 КАС України.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до  ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.  139,  242-244,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд
                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 р.  - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, стягнення сум - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                                                                                                                                

Колегія суддів:                                                                                                     О.В. Карпушова  

                                                                                                              Л.В. Губська

                                                                                                             О.В. Епель