Постанова 
Іменем України                                                  
 
23 лютого 2022 року                                                                   
м. Київ
                                                                                
справа № 554/8632/18
провадження № 61-16960св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,     Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз», 
відповідачі:       ОСОБА_1 , ОСОБА_2,
треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, Департамент з питань реєстрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішенняОктябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року в складі судді        Савченко Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Кузнєцової О. Ю.,            Хіль Л. М.,
ВСТАНОВИВ:          
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2018 року акціонерне товариство (далі - АТ) «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Ж. Б., Департамент з питань реєстрації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордеру від 01 лютого 1999 року № 61, виданого Полтавським відділенням бурових робіт бурового управління «Укрбургаз». ОСОБА_1 була вселена у кімнату гуртожитку      АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 17 листопада 2006 року № 336 цьому будинку (гуртожитку) надано статус жилого будинку із залишенням його на балансі Полтавського ВБР БУ «Укрбургаз». На звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на оформлення права власності на квартиру позивачем листом від 02 червня 2015 року її було повідомлено про заборону відчуження основних фондів підприємства, до яких належить квартира, в якій вона зареєстрована. Листом від 24 травня 2017 року управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради на звернення ОСОБА_1 щодо приватизації відповідної квартири повідомило, що інформація про передачу зазначеного будинку на баланс комунального підприємства «ЖЕО-2» Полтавської міської ради в управлінні відсутня.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року в справі № 554/583/16-ц за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірну квартиру. Однак, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру. ОСОБА_1 . Після цього 08 серпня 2018 року уклала договір купівлі-продажу зазначеної квартири із ОСОБА_2 . Із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2018 року належить ОСОБА_2 АТ «Укргазвидобування» вважає, що оскільки квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 у особи, яка не мала права її відчужувати, то спірна квартира продана ОСОБА_1 незаконно.
Позивач просив: 
скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1314154354101, номер запису про право власності 21638850 від 26 липня 2017 року; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу відповідної квартири від              08 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу   Носовою Ж. Б. за реєстраційним № 1339;
скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1314154354101, номер запису про право власності 27400049 від 08 серпня 2018 року; 
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» відповідну квартиру.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз».
Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу представника АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» - Горошко Т. М. залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року - без змін. 
Рішення судів мотивовані наступним.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , суди виходили з того, що скасування державної реєстрації судом допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, а відповідних позовних вимог позивачем не заявлено. Таким чином, враховуючи, що позивачем не було пред'явлено позовної вимоги до ОСОБА_1 про припинення права власності за нею на спірну квартиру, вимога позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру не може бути задоволена.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2018 року, суди виходили із того, що оскільки запис про державну реєстрацію права власності не був скасований на день укладення спірного правочину, а тому  ОСОБА_1 не була позбавлена права власності за фактом скасування судового рішення, яким за нею було визнано право власності.Тобто, оскільки право власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру не було припинено станом на день укладення відповідного правочину, підстави вважати його недійсним відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру суди виходили із того, що остання законно набула у власність це майно, тому відсутні підстави скасування відповідного запису.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача відповідної квартири суди вказували, що державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем (власником) ОСОБА_2 не скасовано, а також відсутні докази, що АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» є власником спірного майна або стороною оспорюваного договору купівлі-продажу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2020 року представник АТ«Укргазвидобування» - Горошко Т. М. надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року. 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Рух справи у Верховному Суді
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами при ухваленні оскаржуваних рішень застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних спірних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року в справі № 307/2382/15-ц, від 11 червня 2020 року в справі № 373/821/17-ц, від 12 березня 2019 року в справі     № 911/3594/17, від 21 березня 2018 року в справі № 208/2405/15-ц. 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив від інших учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 червня 1982 року за замовленням Полтавського відділення бурових робіт виробничого об`єднання по бурінню «Укрбургаз» було побудовано дев`ятиповерховий житловий будинок для малосімейних, загальною площею 4214 кв. м, у тому числі житловою - 2451,99 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . Даний будинок прийнято в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 30 червня 1992 року № 352, що підтверджується актом прийняття в експлуатацію.
Згідно інвентаризаційної картки будинок перебуває на балансі Полтавського відділення бурових робіт виробничого об`єднання по бурінню «Укрбургаз» з 30 червня 1982 року.
Наказом Міністерства газової промислової політики від 31 березня 1988 року № 95-орг, у складі виробничого об`єднання (ВО) «Укргазпром» організовано Трест Бурових робіт «Укрбургаз», який в подальшому на підставі наказу ВО «Укргазпром» від 25 березня 1992 року № 78 був перетворений в державне підприємство «Укрбургаз».
Розпорядженням виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 16 серпня 1993 року № 953-р будинку АДРЕСА_2 присвоєно нову адресу: АДРЕСА_3.
Згідно наказу Державного комітету України по нафті і газу від 19 січня 1994 року № 17, на базі ВО «Укргазпром» створене акціонерне товариство «Укргазпром».
На підставі розпорядження Представника президента України від 03 травня 1994 року зареєстровано статут, відповідно до якого на підставі корпоратизації ВО «Укргазпром» було засноване дочірнє підприємство «Укрбургаз» акціонерного товариства «Укргазпром» шляхом перетворення ДП «Укрбургаз».
Постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 1998 року створено дочірню компанію (ДК) «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії (НАК) «Нафтогаз України».
За спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету Полтавського відділення бурових робіт бурового управління «Укрбургаз» № 2 від 01 лютого 1992 року, ОСОБА_1 , сім`я якої складалася із трьох чоловік, видано ордер № 61 від 01 лютого 1999 року на право вселення в кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,8 кв. м в гуртожитку малозабезпечених у будинку АДРЕСА_3 .
За рішенням виконкому Полтавської міської ради від 15 червня 2004 року    № 147 дочірній компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 221654 від 30 грудня 2004 року, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3034 га, розташованою на АДРЕСА_3 для розміщення гуртожитку Полтавського відділення бурових робіт бурового управління «Укрбургаз» ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».
Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради «Про зміну статусу гуртожитків по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 на жилі будинки» від             17 листопада 2006 року № 336 гуртожитку на АДРЕСА_3 надано статус жилого будинку із залишенням його на балансі Полтавського відділення бурових робіт бурового управління «Укрбургаз». 
За розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 року         № 360-р «Про реорганізацію дочірніх компаній НАК «Нафтогаз України» дочірню компанію «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» реорганізовано в ПАТ «Укргазвидобування». 
21 травня 2018 року змінено тип товариства з ПАТ «Укргазвидобування» на АТ «Укргазвидобування», який є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків БУ «Укрбургаз» ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України»
На звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , листом від      02 червня 2015 року останню повідомлено позивачем про заборону, визначену у частині шостій статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» відчужувати основні фонди підприємства, до яких належить квартира, в якій вона зареєстрована.
Листом від 24 травня 2017 року управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради на звернення    ОСОБА_1 щодо приватизації відповідної квартири повідомило, що інформація про передачу зазначеного будинку на баланс комунального підприємства «ЖЕО-2» Полтавської міської ради в управлінні відсутня.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року в справі № 554/583/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз», третя особа: Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, про визнання права власності на житло.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 26 липня 2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Полтавської міської ради Сітак І. М. на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави у справі від           26 червня 2017 року в справ № 554/583/16-ц (номер запису про право власності 21638850).
У справі № 554/583/16-ц рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від  26 червня 2017 року скасовано, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз», третя особа Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, про визнання права власності на житло.
08 серпня 2018 року ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстраційним № 1339.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 серпня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 08 серпня 2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б., на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2018 року , реєстраційний № 1339 (номер запису про право власності 27400049).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходили із непред`явлення позивачем належних позовних вимог в частині скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та безпідставності інших позовних вимог, а саме: про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2018 року, скасування запису про право власності відповідача ОСОБА_2 на квартиру та її витребування на користь позивача.
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції, враховуючи таке.
Щодо вирішення позовних вимог про скасування записів про реєстрацію права власності за відповідачами та визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі                   № 910/2861/18.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від        23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18.
У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 Велика Палата зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від         09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц.
За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц зазначено, щовідповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від     14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Отже, заявлені позивачем, який вважає порушеним його право на спірну квартиру, позовні вимоги про скасування записів про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідають належному способу захисту.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Такий висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» про скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, але з інших підстав.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Ураховуючи викладене, оскаржувані судові рішення в мотивувальній частині щодо наведених правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Ж. Б., Департамент з питань реєстрації, про скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частину у редакції цієї постанови, а в резолютивній частині (щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог по суті) - залишити без змін.
Щодо вирішення позовних вимог про витребування квартири.
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування квартири від відповідача ОСОБА_2 на користь позивача виходили із того, що державну реєстрацію права власності на квартиру за   ОСОБА_2 не скасовано, а також, що АТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» не доведено, що воно є власником спірного майна або стороною оспорюваного договору купівлі-продажу.
Однак, Верховний Суд вважає, що з такими висновками не можна погодитися, враховуючи наступне.
Як було зазначено вище, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц).
Отже, помилкові висновки судів, що незадоволення вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності на спірну квратиру за відповідачем ОСОБА_2 є підставою для відмови у задоволенні вимоги про витребування цієї квартири.
З матеріалів справи видно, що будинок АДРЕСА_3 , у якому розташована спірна квартира НОМЕР_2 , перебуває на балансі Полтавського відділення бурових робіт виробничого об`єднання по бурінню «Укрбургаз» з 30 червня 1982 року.
Отже, на час виникнення спору балансоутримувачем спірної квартири є позивач.
На звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , листом від      02 червня 2015 року останню повідомлено позивачем про заборону, визначену у частині шостій статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» відчужувати основні фонди підприємства, до яких належить квартира, в якій вона зареєстрована.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року в справі № 554/583/16-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
У справі № 554/583/16-ц рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від  26 червня 2017 року скасовано, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз», третя особа Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, про визнання права власності на житло.
Даним рішенням встановлено, що будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі Полтавського відділення бурових робіт філії БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування», відноситься до основних фондів підприємства, яке в свою чергу засноване підприємством НАК «Нафтогаз України».
Відповідно до частин шостої та восьмої статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України. Дія частини шостої цієї статті не поширюється на відчуження основних фондів державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", її дочірніх та заснованих нею підприємств, що не використовуються у процесі провадження діяльності з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, яке здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
ПАТ «Укргазвидобування» 14 квітня 2016 року зверталося до Кабінету Міністрів України з листом щодо врегулювання питання отримання погодження на відчуження майна. Однак, дозволу Кабінету Міністрів України на відчуження майна, зокрема, і приватизації квартир у будинку  АДРЕСА_3 , ПАТ «Укргазвидобування» не надійшло.
Отже, враховуючи, що будинок по АДРЕСА_3 знаходиться на балансі ПАТ «Укргазвидобування», передбаченого законом погодження Кабінету Міністрів України (або іншого уповноваженого органу) на відчуження даного майна підприємству не надано, апеляційним судом зроблено висновок про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Однією з підстав звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства не доказуються при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.
На вищезазначене суди не звернули уваги та не надали належної оцінки, чи являється позивач особою, яка має певне речове право, зокрема, право власності, щодо спірної квартири та як наслідок, чи підлягає воно захисту, і яким чином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 307/2382/15-ц зазначено, що скасування рішення суду про встановлення факту виникнення у особи права власності на майно є наслідком припинення в останнього речового права, визнаного цим рішенням.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.
Таким чином, суди попередніх інстанцій, враховуючи вищезазначене, не встановили належним чином наявності/відсутності обставин для витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.
Одним з основоположних прав людини є право власності. Суди визначають це право у широкому розумінні, спираючись при цьому на норми національного законодавства, положення Конвенції та практику ЄСПЛ.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Національним законодавством України передбачено зокрема такі гарантії дотримання «права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (стаття 41 Конституції України).
Проте суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, у цій справі не встановив, чи віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном, чи відповідає така мета загальним інтересам суспільства.
ЄСПЛ вказує, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року). 
Ураховуючи обставини зазначеної справи та надані сторонами на їхнє підтвердження докази, а також наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили балансу інтересів сторін при вирішенні справи щодо витребування у відповідача ОСОБА_2 спірної квартири.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про витребування квартири в цій справі наведеним вимогам не відповідають.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд в частині вирішення позовних вимог про витребування квартири. Верховним Судом взято до уваги, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи в частині вирішення позовних вимоги про витребування квартири, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальних законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ураховуючи те, що апеляційним судом при вирішенні спору неправильно застосовано норми процесуального права, постанова апеляційного суду в цій частині не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд у частині вирішення позовних вимог про витребування квартири та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється. Разом із цим, оскільки Верховний Суд по суті не змінював по суті результат розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій щодо вирішення позовних вимог про скасування записів про реєстрацію права власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним, перерозподіл судових витрат у цій частині також не здійснюється.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укргазвидобування» задовольнити частково.
РішенняОктябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в мотивувальних частинах щодо наведених правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, Департамент з питань реєстрації, про скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в резолютивних частинах щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог по суті залишити без змін.
ПостановуПолтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії бурове управління «Укрбургаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, Департамент з питань реєстрації, про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                           В. В. Сердюк
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук