КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа №757/41719/20-ц                                                   Головуючий у 1 інстанції: Вовк С.В.
провадження №22-ц/824/6856/2022                                    Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 серпня 2022 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки заборгованість за офертою на укладення угоди про надання особистого кредиту №501073032 від 04 жовтня 2018 року у розмірі 109 677 грн 25 коп., а саме, за кредитом - 79 883 грн 06 коп, за відсотками - 8 494 грн 19 коп., по комісії - 18 900 грн, по штрафах - 2 400 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач АТ «Альфа-Банк» зазначав, що відповідачкою 04 жовтня 2018 року було прийнято оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту №501073032, на підставі якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою 13, 99 % річних на строк до 04 жовтня 2022 року. 
Всупереч вимогам зазначеного кредитного договору відповідачка порушує зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості в терміни, встановлені кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 08 липня 2020 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 109 677 грн 25 коп, яка складається з: 79 883 грн 06 коп. - заборгованості за кредитом, 8 494 грн 19 коп. - заборгованості за відсотками, 18 900 грн - заборгованості по комісії, що є предметом позовних вимог.
 Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 109 677 грн 25 коп. та судовий збір у сумі 2 102 грн. 
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.
Скарги обґрунтовані тим, що між сторонами відсутні кредитні правовідносини за договором №501073032 від 04 жовтня 2018 року.
Повідомляє суд, що між сторонами було наявно лише одне грошове зобов`язання, яке відповідачка виконала в повному обсязі.
Вказує, що позивачем були подані документи на вчинення Виконавчого напису нотаріуса №20545, що вчинений 09.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з неї ( ОСОБА_1 ) на користь АТ «Альфа-Банк» 29 856 грн 99 коп.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. 
№62564040 від 14.07.2020 року на підставі вищевказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження про стягнення з неї ( ОСОБА_1 ) на користь АТ «Альфа-Банк» 29 856 грн 99 коп.
В свою чергу листом від 26.05.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. було повідомлено відповідачку про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з належним виконанням.
Вважає, що грошові зобов`язання між сторонами було виконано в повному обсязі, заборгованість між сторонами відсутня, а укладення будь-якого іншого договору з АТ «Альфа-банк», так і отримання грошових коштів вона ( ОСОБА_1 ) заперечує, а відтак позовні вимоги є необгрунтованими, не підтверджені доказами, що в свою чергу не було враховано судом першої інстанції, а отже судове рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
07 червня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у даній справі до ухвалення рішення у справі №757/13079/22-ц за позовом ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання відсутності грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-банк» за договором позики № 501073032 від 04.10.2018 року, яка перебуває на розгляді в Печерському районному суді м. Києва.
09 червня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування з Печерського районного суду м. Києва матеріалів справи №77/13079/22-ц, до ухвалення рішення в якій вона просила зупинити провадження у даній цивільній справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2022 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.
Так, апеляційним судом було встановлено, що апелянтом не наведено обставин, які б давали суду підстави для висновку про те, що без судового рішення у справі №757/13079/22-ц за позовом ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання відсутності грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-банк» за договором позики № 501073032 від 04.10.2018 року є об`єктивно неможливим розглянути справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, і що обставини, які стосуються предмету доказування у даній цивільній справі не можуть бути встановлені судом.
Відтак, апеляційний суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні клопотання про витребування з Печерського районного суду м. Києва матеріалів справи №77/13079/22-ц.
Крім того, 17 червня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло повторне клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, в якому зазначає, що оскільки вона була обмежена (позбавлена) права в суді першої інстанції щодо надання відзиву на позовну заяву, подання зустрічного позову, (оскільки не отримувала жодної копії ухвали про відкриття провадження у справі, а також копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а також судом жодним чином не повідомлялось її (відповідача) щодо проведення судових засідань та не здійснювалось надсилання жодних судових повісток), а відтак з метою захисту свого права звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про захист прав споживача та визнання відсутності грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед AT «Альфа-банк» за договором позики №501073032 від 04.10.2018 року (номер справи у Печерському районному суді м. Києва № 757/13079/22-ц).
Вважає, що дослідження у Печерському районному суді м. Києва по справі 
№757/13079/22-ц за її позовом ( ОСОБА_1 ) перед АТ «Альфа-банк» за договором позики 
№501073032 від 04.10.2018 року щодо наявності (відсутності) правовідносин між сторонами (укладення (підписання) договору позики, отримання грошових коштів і т.д.) буде мати преюдицію для вирішення апеляційної скарги на рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року у справі №757/41719/20-ц за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а відтак дана справа підлягає зупиненню в порядку у відповідності з прямою нормою, а саме, п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України.
Проте, колегія суддів вважає, що апелянтом до повторного клопотання не наведено обставин, які б давали суду підстави для висновку про те, що без судового рішення у справі №757/13079/22-ц за позовом ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання відсутності грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-банк» за договором позики № 501073032 від 04.10.2018 року є об`єктивно неможливим розглянути справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, і що обставини, які стосуються предмета доказування у даній цивільній справі не можуть бути встановлені судом, тому, у задоволенні клопотання апелянта про зупинення провадження необхідно відмовити.
Також, ОСОБА_1 подала клопотання про виклик до суду для участі в судовому засіданні, яке обґрунтовувала тим, що вона була позбавлена в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу, оскільки не отримувала жодної копії ухвали про відкриття провадження у справі №757/41 719/20-ц за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а також судом жодним чином не повідомлялось її (відповідача) щодо проведення судових засідань та не здійснювалось надсилання жодних судових повісток, а відтак вона була позбавлена права щодо отримання професійної правничої допомоги з метою подання відзиву на позовну заяву, подання зустрічного позову заявления клопотань і т.д., у зв`язку з чим з урахуванням ч.3 ст.369 ЦПК України просить викликати її (апелянта) в судове засідання та надати їй право на професійну правничу допомогу (залучення адвоката) з метою представлення її інтересів в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.
Щодо вказаного клопопотання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні клопотання апелянта про виклик до суду для участі у судовому засіданні.
            Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем строків сплати чергових платежів надав позивачу право вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, що залишилася. Право ж вимоги щодо вже прострочених платежів обумовлено самим настанням строку їх сплати.
Тому, суд погодився з доводами позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 109 677 грн 25 коп, у зв`язку з чим вказані позовні вимоги підлягали до задоволення.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 04 жовтня 2018 року за акцептом пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту №501073032 між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №501073032 від 04 жовтня 2018 року, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою 13, 99 % річних на строк до 04 жовтня 2022 року із встановленням графіку погашення кредиту.
Кредит наданий позичальнику розміром 100 000 грн для власних потреб, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
Підписанням цього акцепту ОСОБА_1 підтвердила акцепт публічної пропозиції та укладення договору між нею та КТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку www.alfabank.ua (або у разі її подальшої зміни - за іншою електронною адресою, що буде вказана в договорі).
Встановлено, що позивачем було виконано умови договору №501073032 від 04 жовтня 2018 року та надано відповідачці грошові кошти в розмірі 100 000 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, відповідачка має прострочену заборгованість.
За положеннями ч.1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.
Згідно ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положенням ч.1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ч.1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отже, віднесення кредитних договорів до договорів приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору, можливе у разі укладення такого договору між банком (іншою фінансовою установою) та фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності. При цьому предметом такого договору є споживче кредитування.
За ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положенням частини першої статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму кредиту у розмірах і в порядку, що встановлені договором. Якщо договір не містить умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення суми кредиту.
Згідно з ч.1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.
Згідно з ч.1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем порушено умови зазначеного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв`язку з чим станом на день проведення розрахунку заборгованості - 08 липня 2020 року кредитна заборгованість складає 109 677 грн 25 коп., а саме, за кредитом - 79 883 грн 06 коп., за відсотками - 8 494 грн 19 коп., по комісії - 18 900 грн, по штрафах -
2 400 грн, що підтверджується поданими позивачем розрахунком заборгованості.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт порушення відповідачкою строків сплати чергових платежів надав позивачу право вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, що залишилася. Право ж вимоги щодо вже прострочених платежів обумовлено самим настанням строку їх сплати, тому погодився з доводами позивача про стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі 109 677 грн 25 коп., у зв`язку з чим вірно задовольнив вказані позовні вимоги.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                                              

Судді: