ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 серпня 2022 року                                                                        м. Чернівці
Справа № 715/1197/19
Провадження №22-ц/822/583/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Литвинюк І.М.,
       суддів: Владичана А.І, Перепелюк І.Б.,
секретар – Петранюк Ю.Т.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року, головуючий у І-й інстанції – Маковійчук Ю.В., повний текст рішення складено 27 травня 2022 року, 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в праві користування житловим будинком шляхом виселення.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі договорів довічного утримання №№ 634 та 636 від 15 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_5 та нею, вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 129,7 кв.м, житловою - 56,9 кв.м, який розташований в АДРЕСА_1 , та власницею земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок.
Вказувала на те, що у житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона та її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у будинку зареєстровані, але не проживають.
26 березня 2019 року вона попередила кожного з відповідачів про виселення з житлового будинку та заборону користуватися земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку в строк до 26 травня 2019 року. Однак відповідачі в добровільному порядку не бажають звільнити спірний житловий будинок, хоча ОСОБА_3 з сім`єю забезпечений житлом та земельними ділянками, які знаходяться в с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області. 
Просила суд усунути перешкоди в праві користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
На зазначене рішення суду  ОСОБА_3  та ОСОБА_3  подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду в частині їх виселення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
Посилаються на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд під час розгляду даної справи неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, в якому вона проживає більше 10 років, не є підставою для позбавлення її права на житло та виселення без надання іншого житла. Глибоцький районний суд вийшов за межі позовних вимог і прийняв рішення про виселення її з житлового будинку, застосувавши при цьому частину 2 статті 406 ЦК України, однак позивачка просила суд усунути перешкоди в праві користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами на підставі статті 405 ЦК України. ОСОБА_1 , яка прийняла у власність житловий будинок на підставі договору довічного утримання, мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування цим житлом інших осіб. Тому прийняття судом першої інстанції рішення про виселення є порушенням її конституційного права на житло.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Посилається на те, що відповідачі ОСОБА_3 та його дружина, будучи членами сім`ї ОСОБА_5 , набули сервітутного права користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Після припинення права власності ОСОБА_5 та набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_1 , вони не є членами її сім`ї. При цьому судом враховано, що ОСОБА_3 має власне житло, а тому право відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на користування спірним будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що Глибоцьким районним судом було неправомірно долучено до матеріалів справи доказ, а саме витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 липня 2019 року. Ним було відчужено житловий будинок по АДРЕСА_2 до моменту розгляду справи та прийняття оскаржуваного рішення. Кошти, отримані від відчуження будинку, використані на проведення облаштувальних робіт у спірному будинку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Зазначає, що безпідставними є посилання апелянта на те, що ним здійснювались будь-які будівельні роботи в спірному житловому будинку. ОСОБА_3 з 23 квітня 2012 року, з дня укладання договору дарування спірного житлового будинку, яке відбулось між ним та батьком ОСОБА_6 , намагається будь-яким незаконним шляхом заволодіти даним майном, про що свідчать всі судові процеси, починаючи з 2016 року. 26 березня 2019 року нею були попереджені всі відповідачі про виселення з житлового будинку та заборону користуватися земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку в строк до 26 травня 2019 року. Незважаючи на попередження про виселення, ОСОБА_3 здійснив відчуження житлового будинку, який був у його власності до 20 січня 2021 року. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , будучи членами сім`ї ОСОБА_5 , набули сервітутного права користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Після припинення права власності ОСОБА_5 та набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_1 , вони не є членами її сім`ї. ОСОБА_3 має власне житло, а отже право відповідачів на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка, кадастровий номер 7321086400:01:001:0072 за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім позивачки в житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_7 ОСОБА_5 у житловому будинку зареєстрований, однак не проживає.
Також встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №174632792 від 22 липня 2019 року), який ним відчужено за договором купівлі-продажу від 12 січня 2021 року ОСОБА_8 ..
Крім того, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,7691 га, кадастровий номер 7321085400:01:004:0408, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та земельна ділянка площею 0,2899 га, кадастровий номер 7321085400:01:006:0226, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.
З матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2019 року ОСОБА_1 направила відповідачам попередження про виселення в строк до 26 травня 2019 року з спірного житлового будинку, та попередження про припинення користування земельною ділянкою площею 0,1869 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7321086400:01:001:0072.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Право користування чужим майном (сервітут) передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, будинку (стаття 401 ЦК України).
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
У справі, що розглядається, встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_3 не бажають добровільно звільнити житло, яке належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , чим перешкоджають останній вільно, на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном.
У даному випадку виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача, як власника спірного житла, на фактичне користування та розпорядження своїм майном, та права відповідачів на користування цим житлом у контексті приписів статті 8 Конвенції.
Окремо слід зазначити, що при розгляді спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення в силу вимог статті 81 ЦПК України кожна із сторін спору має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Так, відповідач ОСОБА_3 та його дружина вселилися у спірне майно як члени сім`ї ОСОБА_5 , який був власником майна, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Доводи відповідачів про те, що у пункті 6 Договору довічного утримання зазначені неправдиві відомості, є безпідставними, оскільки даний Договір відповідачами не оспорювався і є чинним.
Оскільки саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається у позові, та з урахуванням принципу змагальності саме ним має бути доведено факт наявності у відповідачів іншого житла, в суді першої інстанції позивачем долучено до матеріалів справи відповідні докази.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , отже, відповідачі були забезпечені власним житлом. Однак під час розгляду даної справи, а саме, 12 січня 2021 року, ОСОБА_3 відчужив вказаний будинок.
Вищенаведене спростовує доводи апелянтів про те, що на час розгляду справи він не був забезпечений іншим житлом, не мав у власності іншого житлового приміщення, оскільки відповідач ОСОБА_3 добровільно позбавив себе права власності на належний йому на праві власності житловий будинок, який він отримав у спадок, саме під час зупинення за його клопотанням даної справи до розгляду іншої справи.
Крім того, проживання у спірному будинку відповідачів перешкоджає позивачці виконувати умови пункту 8 Договору довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зберігати у його безкоштовному довічному користуванні кімнату житловою площею 14,20 кв.м, відмічену в плані цифрою 1-10.
Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і прийняв рішення про виселення його з житлового будинку, застосувавши норму, на яку не посилалася позивачка у позовній заяві, є безпідставними, оскільки суд за принципом jura novit curia («суд знає закони») самостійно здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосовує для прийняття рішення саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, що не приводить до зміни предмета позову та/або вибраного позивачем способу захисту. 
При цьому, апеляційний суд вважає, що в даному конкретному випадку, захист права власності позивачки превалює над правом відповідачів і втручання у право відповідачів на повагу до житла є легітимним та співрозмірним з переслідуваною законною метою (захист права власності ОСОБА_1 ).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 15 серпня 2022 року. 

Головуючий                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                 А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк