Постанова
Іменем  України 
 
02 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 760/23279/20
провадження № 61-19299св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Махлай Л. Д., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  та просив визнати квартиру  АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку її поділу визнати право власності на Ѕ частини квартири за кожним.
На обґрунтування вимог зазначав про те, що з 02 жовтня 1977 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року.
В період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ім`я ОСОБА_2 . Він зареєстрований у вказаній квартирі, однак відповідач не визнає за ним права власності та права користування нею та звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом.
Оскільки спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту поданої позивачем у червні 2018 року позовної заяви про розірвання шлюбу вбачається, що сторони не проживають разом та не ведуть спільне господарство з 1995 року, відповідач придбала спірну квартиру під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі, однак в цей час сторони не підтримували фактичні шлюбі відносини та не вели спільний бюджет.
Оскільки ОСОБА_2 надала докази на підтвердження придбання спірної нерухомості за особисті кошти, набуті від підприємницької діяльності, вона не є спільним майном подружжя.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року  скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 за кожним.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами не було встановлено, що фактичні шлюбні відносини та спільне ведення господарства вони припинили з 1995 року. 
ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили, що спірне житло було придбане за її особисті кошти, відтак не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У листопаді 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року та залишити в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року.
В обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року в справі № 6-38цс15, від 25 листопада 2015 року в справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2710цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2641цс15, від 18 травня 2016 року в справі № 6-1327цс15 та у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року в справі № 337-5266/15-ц, від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 07 листопада 2018 року в справі № 641/4323/15- ц (провадження № 61-28635св18), від 27 березня 2019 року в справі № 331/8757/14-ц (провадження № 61-48599св18), від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), від 23 квітня 2020 року в справі № 686/8440/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
Також оскаржила судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказувала, що апеляційний суд безпідставно не дослідив докази на підтвердження непроживання позивача в спірній квартирі та під час встановлення періоду фактичного окремого проживання сторін не врахував встановлену рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року обставину припинення шлюбних відносин з 1995 року.
Апеляційний суд здійснив оцінку доказів з порушенням вимог статті 89 ЦПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів у їх взаємному зв`язку в сукупності.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до об`єкта права спільної сумісної власності, оскільки вона придбавала його за особисті кошти.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Солом'янського районного суду м. Києва.
17 лютого 2022 року справа № 760/2748/21 надійшла до Верховного Суду.
ОСОБА_1 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що сторони з 02 жовтня 1977 року по перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року.
03 серпня 2004 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ОСОБА_2 уклала із Закритим акціонерним товариством МЖК «Оболонь» інвестиційний договір № 22, відповідно до умов якого забудовник зобов`язався за рахунок грошових коштів, залучених від інвестора, побудувати і передати йому об`єкт нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а інвестор зобов`язався забезпечити фінансування будівництва об`єкта нерухомості шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок забудовника з метою отримання його у власність після завершення будівництва будинку на умовах цього договору.
Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22 червня 2006 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі з 19 вересня 2006 року по цей час зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, потрібно застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У разі, коли жоден з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд повинен розділити в натурі спірний об`єкт, а у разі спору щодо неподільної речі - визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 405/1343/15-ц (провадження№ 6-2565цс16), від 07 червня 2017 року у справі 199/7266/14-ц (провадження № 6-2670цс16).
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.
Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.
Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вона є їх спільною сумісною власністю, тому наявні правові підстави для поділу цього майна і визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку квартири за кожним.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї.
Також правильними є висновки апеляційного суду і про те, що у рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року в справі № 760/15411/18 про розірвання шлюбу не встановлено, з якого часу сторони припинили фактичні шлюбні відносини, а тому відповідач повинна була довести зазначену обставину у загальному порядку відповідно до засад диспозитивності й змагальності цивільного процесу. Натомість ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів, які вказують на те, що шлюбні відносини з ОСОБА_1 були припинені у 1995 році.
ОСОБА_2 не довела, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти. Вказані доводи касаційної скарги були предметом дослідження апеляційного суду з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко