ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4864/22 Справа № 203/967/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и л а:

       У березні 2021 року АТ КБ “Приватбанк” звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 24 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ “Приватбанк”, та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 609 787,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2038 року.
       Вказували, що згідно заяви ОСОБА_2 кредитний договір від 24 квітня 2008 року було переведено з валюти гривня в валюту долар США, розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 129 455,65 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
       Зазначали, що в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_1 був укладений договір поруки №DNDZG40000007154 від 24 квітня 2008 року, за умовами якого останній прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання кредитного договору ОСОБА_2 . 
       Вказували, що ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором не виконував, внаслідок чого в нього перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 02 грудня 2020 року становить 1 075 489,78 доларів США, що складається з 90 564,57 доларів США – заборгованість за кредитом, 197 224,86 доларів США – заборгованість по відсоткам, 44 802,11 доларів США – заборгованість по комісії, 742 898,24 доларів США - пеня, з врахуванням того, що законодавчо не передбачено вимагати лише повної суми заборгованості, просили суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 90 564,57 доларів США, що за курсом 28,55 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 грудня 2020 року, складає 2 585 618 грн.47 коп. та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. 
       21 квітня 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ  «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи його тим, що 24 квітня 2008 року між ним та банком було укладено договір поруки, як забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором про надання іпотечного кредиту №DNDZG40000007154. 
       Вказував, що з позовної заяви банку вбачається, що 16 вересня 2008 року була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит. Втім додаткову угоду ОСОБА_2 не укладав, грошові кошти за нею не отримував. 
       Зазначав, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року додаткову угоду до договору про іпотечний кредит визнано недійсною з моменту укладання. 
       Посилаючись на те, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М. (далі — ПН ДМНО Верба В.М.) було проведено реєстрацію права власності на нерухоме іпотечне майно за банком та після звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_2 не здійснював жодної виплати на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, що свідчить про втрату банком права вимоги до поручителя в силу ч.4 ст.559 ЦК України, а тому просив суд визнати припиненим договір поруки №DNDZG40000007154 від 24 квітня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_1 . 
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року у задоволенні позову АТ КБ “ПриватБанк” відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині вирішення його зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що строк пред`явлення вимоги до нього вже сплинув, банк своїм право не скористався, а тому договір поруки слід визнати припиненим. 
       11 липня 2022 року АТ КБ “ПриватБанк” надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що строк виконання основного зобов`язання визначено 24 квітня 2038 року, а тому підстави для визнання поруки припиненою відсутні. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній ОСОБА_1 частині не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 24 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», який було перейменовано в АТ КБ «Приватбанк», укладено договір про іпотечний кредит №DNDZG40000007154, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі 609 787,50 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних, а також інших платежів на умовах і в порядку, визначених цим договором, сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту, зі строком погашення не пізніше 24 квітня 2038 року.
       Також, 24 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір №DNDZG40000007154/1, відповідно до умов якого іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає із договору про іпотечний кредит, передає нерухоме майно житлового призначення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , в іпотеку. Згідно п.4.2 вказаного договору, звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
       24 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено другий іпотечний договір №DNDZG40000007154/2, відповідно до умов якого іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає із договору про іпотечний кредит, передає нерухоме майно житлового призначення, а саме квартиру АДРЕСА_2 , в іпотеку. Згідно п.4.2 вказаного договору, звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
       Того ж дня, 24 квітня 2008 року, між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» додатково до кожного іпотечного договору було укладено договори про задоволення вимог іпотекодержателя, метою укладення яких, згідно п.2, було визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором у випадках передбачених п.3.1-3.3 цього договору.
       24 квітня 2008 року між  ОСОБА_1  та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є відповідач за зустрічним позовом) укладено договір поруки №DNDZG40000007154, відповідно до умов ОСОБА_1  виступає поручителем за кредитним договором від 24 квітня 2008 року (а.с.19–20). 
       До кредитного договору наявна додаткова угода, згідно п.8.1 якої банк зобов`язався надати строковий кредит шляхом перерахування на рахунок коштів в розмірі 129 465,65 доларів США на строк до 24 квітня 2038 року. Висновком судової почеркознавчої експертизи №1236-13 від 28 листопада 2013 року було встановлено, що підписи від імені позичальника в додатковій угоді від 17 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит №DNDZG50000007154 від 24 квітня 2008 року виконані не позичальником, а іншою особою.
       У зв`язку з цим, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2019 року у цивільній справі №2-923/11 визнано недійсною з моменту укладання додаткову угоду від 17 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007154 від 24 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 , згідно умов п.п.1.1,8.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 129 455,65 доларів США на купівлю квартири, справа перебувала в провадженні суду з 02 серпня 2010 року (т.1 а.с.129-131). Зазначене рішення було оскаржене відповідачем та було залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року (ЄДРСР №84600717).
       28 листопада 2016 року ПН ДМНО ОСОБА_4 було звернуто позасудове стягнення на підставі іпотечного договору №DNDZG40000007154/2 від 24 квітня 2008 року на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» за індексним номером №32638163.
       01 грудня 2016 року ПН ДМНО Верба В.М. також було звернуто позасудове стягнення на підставі іпотечного договору №DNDZG40000007154/1 від 24 квітня 2008 року на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» за індексним номером №32750661.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року у цивільній справі №204/1248/19 (провадження №2/204/105/20) були скасовані записи про реєстрацію права власності за ПАТ КБ “ПриватБанк” на підставі вказаних нотаріальних дій ПН ДМНО Верби В.М.
       26 жовтня 2017 року ПН ДМНО ОСОБА_5 за заявою банку вчинила виконавчий напис (реєстровий №10183) про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором №DNDZG40000007154 у розмірі 2 430 927,90 грн. за період від 24 квітня 2008 року по 05 жовтня 2017 року з урахуванням витрат із вчинення виконавчого напису в розмірі 3 000,00 грн.
       Згодом на підставі вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаганом О.А. було відкрито виконавче провадження №55898966.
       Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року у цивільній справі №201/5498/18 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 жовтня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за №10183, вчинений ПН ДМНО Бондар І.М. про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у розмірі 2 430 927,90 грн.
       Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ “ПриватБанк” суд першої інстанції виходив з того, що банком заявлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, виходячи з розрахунків в іноземній валюті, при цьому правова підстава для використання такої валюти у правовідносинах між сторонами відсутня. Банківські виписки щодо безпосередніх розрахунків між сторонами позивачем за первісним позовом (який, до того ж є банківською установою, і є розпорядником цієї інформації) до суду надано не було. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що суд не може на підставі наданих сторонами доказів встановити дійсний стан розрахунків, приймаючи до уваги строк дії договору про іпотечний кредит від 24 квітня 2008 року №DNDZG40000007154, укладений на строк до 24 квітня 2038 року, вважав, що правові підстави для задоволення позову відсутні. 
       Рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , а тому в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
       Колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
       Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
       За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
       Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
       Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
       Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
       Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15).
       Згідно позиці Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (провадження №14-265цс18) за умови пред`явлення банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов`язання повернути кредит змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (див. також висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі №6-990цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14).
       З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2010 року банк звернувся до суду з позовом до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_1 та ТОВ “УФУ “Верус” щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором №DNDZG40000007154 від 24 квітня 2008 року та стягнення заборгованості (а.с.54,55). 
       Таким чином банк самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання та станом на 2022 рік банк втратив право вимоги до поручителя, а тому зустрічний позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.
       Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, взявши до уваги доводі приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового про задоволення зустрічного позову. 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподілу судових витрат, з АТ КБ “Приватбанк” на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року в частині відмовити у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення. 

       Зустрічний позов  ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим, задовольнити.

       Визнати припиненим договір поруки №DNDZG40000007154 від 24 квітня 2008 року, укладений між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 362 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.