П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
29 квітня 2022 року                                                                                     м. Київ
        
 Справа № 752/23997/21
 Провадження: № 22-ц/824/4228/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року, ухвалене під головування судді Чередніченко Н.П.,
у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей,
 
в с т а н о в и в :

В жовтні 2021 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи мвої вимоги тим, що  з 21.01.2015 року вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року у справі № 752/19699/20. В період шлюбу 07.04.2017 року у них народились діти  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказує, що після розірвання шлюбу між ними не було досягнуто згоди щодо утримання дітей. Дітям має бути забезпечено належний рівень життя, однак, вона самостійно на даний час не може утримувати дітей, а відповідач добровільно матеріально утримувати їх спільних дітей не допомагає. За таких підстав просила суд стягнути з відповідача на свою  користь на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2/3 з усіх видів заробітку (доходів) відповідача.
 Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року позов  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.10.2021 року і до досягнення дітьми повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Павлов І.Г. в інтересах ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання дітей в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказував, що за весь час перебування у шлюбі він, відповідач, переслав ОСОБА_2 більше 200 000 доларів США. Однак, у зв`язку з пандемією коронавірусу з грудня 2020 року по теперішній час він, ОСОБА_1 , є безробітним. В той же час, позивачка  одразу після розірвання шлюбу придбала декілька земельних ділянок та будинок.
19 січня 2022 року Київським апеляційним судом відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гайдай Р.П. в інтересах ОСОБА_2   заперечувала проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню частково.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21.01.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року.
В період шлюбу 07.04.2017 року у сторін народились діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .  
Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження здійснення постійних реальних витрат щомісячно на утримання дітей в більшому розмірі ніж передбачено законодавцем - 1/3 частина на двох дітей, а наявні у справі копія чеку та довідки про оплату навчання та відвідування педагогів переконливо не свідчать, що позивачем щомісячно витрачаються кошти в зазначеному розмірі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ст. 191 СК України).
           Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
         Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та згідно з частиною 1 статті 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 92 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Установивши, що малолітні діти проживають разом із матір`ю і перебувають на її утримані, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні дітей, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки факту існування у відповідача можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 2/3 частини від усіх видів його заробітку, як того просила позивачка у позовній заяві, останньою не доведено.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу в частині зміни способу стягнення розміру аліментів з частки від доходів на тверду грошову суму (розмір прожиткового мінімуму),  відповідач посилався на скрутне матеріальне становище та безробіття, в той час, коли матеріальний стан позивачки після розірвання шлюбу поліпшився.
Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів.
Отже, Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів, а не їх платника.
За таких підстав, вимоги апеляційної скарги щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення аліментів є безпідставними.
Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що частина 11 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі   № 6-143цс13 міститься висновок про те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом і у постановах від 14 серпня  2019 року у справі № 524/7388/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 194/629/17?ц та від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18.
При цьому, питання щодо зменшення розміру аліментів, встановленого рішенням суду, згідно ч. 11 ст. 192 СК України, підлягає вирішенню в окремому позовному провадженні, а не шляхом оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів.
Посилання відповідача на те, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання дітей у встановленому судом розмірі з огляду на безробіття колегія суддів вважає не прийнятними з огляду на його, відповідача, здоровий фізичний стан, відсутність обмежень у виборі роботи з гідним рівнем заробітної плати та працевлаштування.  Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування інших осіб на його утриманні. Ці доводи є відверто цинічними, оскільки забезпечення належного рівня життя своїх дітей є обов`язком батька, а факт придбання колишньою дружиною земельних ділянок не звільняє відповідача як батька від цього обов`язку. 
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга представника відповідача не містить.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Павлова І.Г. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року залишити  без змін.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                                      Т.О. Невідома

Судді                                                                                                       І.М. Вербова

                                                                                                                 В.А. Нежура