УХВАЛА

23 червня 2022 року 
м. Київ

справа №160/14061/20
адміністративне провадження № К/990/13905/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від   03 травня 2022 року
у справі № 160/14061/20
за позовом ОСОБА_1     
до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)»       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати неправомірним виконання відповідачами обвинувального вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року в частині засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі без наявності у них розпорядження суду про виконання вироку та доданої до цього розпорядження копії цього вироку, які на ОСОБА_1 із суду має отримати відповідний орган або установа в порядку звернення вироку до виконання, та зобов`язати відповідача (ДУ ДВК-89) утриматися від виконання вироку щодо ОСОБА_1 до моменту отримання із суду цих документів;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року рішення суду про засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі, яке зазначено в цьому вироку, що обумовлено відсутністю у нього як копії не набравшого законної сили вироку, яка була б належним чином завіреною, так і відсутністю у нього згаданих вище розпорядження суду про виконання вироку і копії вироку, набравшого законної сили;
- встановити наявність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року рішення суду про тримання ОСОБА_1 під вартою в якості запобіжного заходу до моменту отримання із суду офіційного повідомлення про набрання законної сили цим вироком і розпорядження про виконання цього вироку в частині засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі;
- визнати неправомірним визнання відповідачами вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року щодо ОСОБА_1 набравшим законної сили, що обумовлено відсутністю у них офіційного повідомлення суду про набрання цим вироком законної сили щодо ОСОБА_1 ;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання касаційної ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2002 року щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним виконання відповідачами касаційної ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2002 року щодо ОСОБА_1 шляхом виконання покарання у виді довічного позбавлення волі;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року рішення суду про засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі, яке зазначено в цьому вироку, що обумовлено відсутністю у них згаданих вище розпорядження суду про виконання вироку і копії вироку, набравшого законної сили;
- встановити наявність у відповідача повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року рішення суду про тримання ОСОБА_1 під вартою в якості запобіжного заходу до моменту отримання із суду офіційного повідомлення про набрання законної сили цим вироком і розпорядження про виконання цього вироку в частині засудження мене до довічного позбавлення волі, разом з копією цього вироку;
- визнати неправомірним використання відповідачами відносно мене належним чином незавіреної копії не набравшого законної сили вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року та зобов`язати відповідача утриматися від її використання у будь-який спосіб щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним використання відповідачами відносно ОСОБА_1 належним чином незавіреної копії ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2002 рокута зобов`язати відповідача утриматися від її використання у будь-який спосіб щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним здійснення відповідачем обліку ОСОБА_1 як засудженого до довічного позбавлення волі та зобов`язати його негайно зняти ОСОБА_1 з цього обліку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надання суду оригіналу позовної заяви та копій доданих до неї документів, копій позовної заяви та доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, а також заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
Від ОСОБА_1 надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 26 березня 2021 року, до якої долучено копії позовних матеріалів, заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4), Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від   03 травня 2022 року залишено без змін ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року.
Не погодившись із такою ухвалою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, а також зміст оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив наступне.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України") провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАСУкраїни позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Згідно з пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Частинами 1-2 статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом, предметом оскарження якого є протиправні, на думку позивача, дії відповідачів, які відбулися в 2002 році.
Відповідно до частин 1-2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
В обґрунтування причин пропуску строку позивач зазначає, що протягом тривалого часу не мав реальної можливості знати свої права та процедуру оскарження порушень прав у суді через відсутність доступу до законів, кодексів, нормативно-правових актів, про що свідчать свідчення інших засуджених, скриншоти про секретність документів та надані довідки. Крім того, позивач має скрутне матеріальне становище, не працевлаштований по незалежним від нього обставинам, тому не має можливості придбати нормативно-правові акти, про що свідчать довідки адміністрацій установ. Реальна можливість знати свої права, всі умови перебування в ув`язненні, порядок та процедуру оскарження вироку з`явилась після придбання планшету, що сталося 02 жовтня 2020 року. Про неможливість звернення за правою допомогою свідчить ненадання адвоката по двом заявам у 2019 році та в січні 2020 року, а також по трьом зверненням - два від 06 листопада 2020 року та одне від 23 листопада 2020 року. Окрім цього, інститут надання безоплатної правової допомоги почав працювати лише з 2015 року, але адміністрації установ про таку допомогу з боку держави не повідомляли та не запропонували користуватися. Звернення до прокуратур про захист прав не дали бажаного результату, про що свідчить відповідь Дніпровської місцевої прокуратури № 4 від 26 жовтня 2020 року. Саме з цієї дати, на думку позивача, і слід відліковувати строк звернення до суду.
Надавши оцінку вказаним позивачем доводам, Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач є засудженим відповідно до судового вироку, був обізнаний про його ухвалення, виконання вироку суду розпочалося у 2002 році, про що, безумовно, позивач також обізнаний, тому суд вказав, що зазначене свідчить про необґрунтованість доводів останнього, що він не мав можливості дізнатися про порушення своїх прав з 2002 року.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції виснував, що суд першої інстанції, повертаючи адміністративний позов, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.
Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).
При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999  року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).
Неможливість звернутися до суду з даним позовом у встановлені приписами КАС України строки, позивач пояснює тим, що протягом тривалого часу не мав реальної можливості знати свої права та процедуру оскарження порушень прав у суді через відсутність доступу до законів, кодексів, нормативно-правових актів, про що свідчать свідчення інших засуджених, скриншоти про секретність документів та надані довідки. Крім того, позивач має скрутне матеріальне становище, не працевлаштований по незалежним від нього обставинам, тому не має можливості придбати нормативно-правові акти, про що свідчать довідки адміністрацій установ. Реальна можливість знати свої права, всі умови перебування в ув`язненні, порядок та процедуру оскарження вироку з`явилась після придбання планшету, що сталося 02 жовтня 2020 року. Про неможливість звернення за правою допомогою свідчить ненадання адвоката по двом заявам у 2019 році та в січні 2020 року, а також по трьом зверненням - два від 06 листопада 2020 року та одне від 23 листопада 2020 року. Окрім цього, інститут надання безоплатної правової допомоги почав працювати лише з 2015 року, але адміністрації установ про таку допомогу з боку держави не повідомляли та не запропонували користуватися. Звернення до прокуратур про захист прав не дали бажаного результату, про що свідчить відповідь Дніпровської місцевої прокуратури № 4 від 26 жовтня 2020 року. Саме з цієї дати, на думку позивача, і слід відліковувати строк звернення до суду.
Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Тобто, вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.
Крім того, Суд уважає за необхідне зазначити, що перебування позивача в місцях позбавлення волі не перешкоджає реалізації його права на отримання безоплатної правової допомоги. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, доказів звернення для отримання такої допомоги саме для захисту питань, висвітлених в позовній заяві, позивачем не надано.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року під час розгляду адміністративної справи № 9901/405/19, які були правильно застосовано судом апеляційної інстанції.
Законодавче обмеження строку, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними,  строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк звернення до суду.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
Відповідно до пункту  1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до частини 5 статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
Враховуючи, що скаржником належним чином не було обґрунтовано непереборних та об`єктивних перешкод, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк звернення до суду, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Отже, суд констатує, що суди попередніх інстанцій вірно застосували положення частини 5 статті 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справ) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів першої інстанції переглянуті судом апеляційної інстанції, перелік яких наведений у частині другій статті 328 КАС України, який включає й ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 332, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від  03 травня 2022 року у справі № 160/14061/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак  О.А. Губська