ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2022 року 
Київ

справа №815/549/18
адміністративне провадження № К/9901/35353/21  

Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду:                    судді-доповідача – Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В., Губської О.А., 

розглянувши у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу                             за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участі третіх осіб: Служби у справах дітей Одеської міської ради, Об`єднання співвласників гуртожитку «ЗАБОЛОТНОГО-26А», Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від                  14 липня 2021 року (суддя- доповідач – Яковлєв О.В., судді: Градовський Ю.М., Крусян А.В.)
І. СУТЬ СПОРУ
1.          У лютому 2018 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) звернулась до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_1 ) із позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (далі – відповідач, Департамент), за участі третіх осіб: Служби у справах дітей Одеської міської ради, Об`єднання співвласників гуртожитку «ЗАБОЛОТНОГО-26А», Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15 листопада 2017 року про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати відповідача поновити реєстрацію місця проживання позивачів.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення Департаменту про скасування реєстрації місця проживання порушує права позивачки та її малолітньої доньки на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, які гарантовані Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини.
3.          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року, закрито провадження у цій справі, оскільки цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2020 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

II.ОБСТАВИНИ СПРАВИ
4.          Відповідно до акту проведення перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 15 листопада 2017 року вбачається, що на виконання резолюції директора Департаменту надання послуг Одеської міської ради від 18 квітня 2017 року, листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 квітня 2017 року № 01-05-6/5вх, стосовно факту реєстрації місця проживання ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , проведено перевірку реєстрації місця проживання зазначених осіб.
5.          В ході проведеної перевірки встановлено, що реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання здійснено на підставі особистих заяв та наданих документів, зокрема, договору найму житла у будинку гуртожитку від 25 липня 2016 року.
6.          За результатами перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 15 листопада 2017 року складено висновок щодо реєстраціі місця проживання позивачів з порушенням вимог законодавства, а саме - за відсутності документа, що підтверджує право на користування житлом.
7.          Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачка звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

III.ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду міста від 11 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
9.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове про часткове задоволення позовних вимог.
8.1.          Визнано протиправними дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на підстав висновку, що складений директором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за результатами перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 15 листопада 2017 року.
8.2.          Визнано протиправними дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою:  АДРЕСА_1 , на підставі висновку, що складений директором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за результатами перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 15 листопада 2017 року.
8.3.          В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
8.4.          Стягнуто з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання адміністративного позову у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
9.          Приймаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції з метою ефективного захисту порушених прав позивачів вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправними і рішення, і дії Департаменту щодо скасування реєстрації місця проживання позивачів. Також суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що спірні дії (рішення) суб`єкта владних повноважень та його посадових осіб є прикладом порушення ним принципу «належного урядування», так як вони вчинені з порушенням встановленої процедури. 

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
10.          Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, Департамент звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
11.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від                          13 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 1 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу).
12.          На думку скаржника, судом апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно застосовано пункти 18, 28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, статті 6 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, а саме - без урахування висновків викладених в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року по справі № 523/8891/16-ц та від 07 липня 2021 року по справі № 360/395/19-ц.
13.          Також у касаційній скарзі скаржник вказав, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 КАС України (пункт 7 частини третьої статті 353 КАС України).
14.          Представником позивачки подано відзив на касаційну скаргу Департаменту, в якому він просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу – без задоволення.
15.          У відзиві наголошено, що предметом спору в даній справі є неправомірні дії Департаменту як суб`єкта владних повноважень, внаслідок яких було порушено принцип «належного урядування».
16.          Також на думку представника Гайдаржи О.К., позицію щодо приналежності цього спору до адміністративної юрисдикції підтверджено постановою Касаційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у цій же справі.
17.          Департаментом подано пояснення до відзиву, в якому вказано, що Верховний Суд, приймаючи 04 лютого 2020 року постанову у цій справі, керувався тим, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2019 року у цивільній справі №523/15791/18 ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження за аналогічними вимогами у цивільному судочинстві, відтак закриття провадження у цій справі могло б призвести до порушення права позивача доступу до суду. Разом з цим, на момент подання цього пояснення Касаційним цивільним судом розглядається цивільна справа №523/15791/18 з аналогічним предметом спору, з аналогічними позовними вимогами, за участю тих самих сторін. Тобто, право позивачки на доступ до суду нині реалізовано шляхом розгляду справи судом тієї юрисдикції, якій належить розглядати вказаний спір, а саме – цивільній.

IV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 
18.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19.          Стаття 47 Конституції України регламентує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
20.          Відповідно до статті 12 Загальної декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року (далі – Декларація), ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
21.          Згідно із частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
22.          Частиною третьою статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
23.          Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
24.          Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
25.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
26.          За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір – це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
27.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
28.          Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулює Закон України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі – Закон № 1382-IV).
29.          Частинами першою, третьою статті 6 Закону № 1382-IV передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

квитанцію про сплату адміністративного збору;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
30.          Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні визначають Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі – Правила).
31.          Відповідно до пункту 18 Правил для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
32.          Пунктом 19 Правил передбачено, що працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє, зокрема, наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання.
33.          Пунктом 28 Правил визначено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.

У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи.

VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
34.          Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
35.          Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, перегляд оскаржуваних судових рішень буде здійснюватися Верховним Судом в межах касаційної скарги.
36.          Касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки, на думку скаржника, оскаржуване судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності).
37.          Стосовно юрисдикції даного спору колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
38.          За усталеною судовою практикою Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
39.          Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
40.          Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
41.          Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
42.          Таким чином, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
43.          Як убачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15 листопада 2017 року про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_2 .
44.          Підставою для скасування реєстрації позивачів став висновок Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15 листопада 2017 року, відповідно до якого за результатами перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи встановлено, що реєстрація місця проживання гр. ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , здійснена з порушенням вимог законодавства, а саме: без відповідних документів, що підтверджують право на проживання в житлі, а тому підлягає скасуванню.
45.          Тобто, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на протиправності дій Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання. При цьому, позивачка не порушує перед судом питання, пов`язані з її правом на вказаний об`єкт нерухомого майна.
46.          У цій справі відсутні інші особи, які претендують на житлове приміщення, правовідносини склалися виключно між позивачкою та суб`єктом владних повноважень та спір виник щодо правомірності його (суб`єкта владних повноважень) рішення. Отже, у цій справі відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень.
47.          За таких обставин Верховний Суд приходить до висновку, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. 
48.          Вказаний висновок викладено у цій справі Верховним Судом у постанові від 04 лютого 2020 року (касаційне провадження №К/9901/2455/19).
49.          Також є необґрунтованими доводи Департаменту щодо наявності підстав для закриття провадження у цій справі, оскільки здійснюється розгляд цивільної справи №523/15791/18 з аналогічним предметом спору, за аналогічними позовними вимогами та за участю тих самих сторін. На час розгляду цієї касаційної скарги Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою від 14 квітня 2022 року (провадження №61-6535св21) закрив провадження у справі №523/15791/18, прийшовши до висновку про відсутність спору про право в даному випадку, оскільки дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень.
50.          Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції не порушив правила предметної юрисдикції при ухваленні оскаржуваного рішення.
51.          Доводи скаржника про незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду від 11 червня 2020 року по справі № 523/8891/16-ц та від 07 липня 2021 року по справі №360/395/19-ц – є необґрунтованими, оскільки у вказаних справах та у справі, що розглядається правовідносини не є подібними, внаслідок відмінностей у предметах спору та належності до різних юрисдикцій.
52.          У свою чергу, предметом спору у цій справі є перевірка правомірності прийнятого Департаментом рішення про скасування реєстрації місця проживання позивачів.
53.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, вказав про протиправність рішення та дій Департаменту, оскільки суб`єктом владних повноважень порушено встановлену законом процедуру для скасування реєстрації місця проживання.
54.          Верховний Суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.
55.          Статтею 6 Закону № 1382-IV та пунктом 18 Правил передбачено, що для реєстрації місця проживання особи необхідно, зокрема, подати документ, що підтверджує право на проживання в житлі. 
56.          Пунктом 28 Правил визначено, що реєстрація місця проживання скасовується у разі її проведення з порушенням вимог законодавства.
57.          Підставою для скасування Департаментом реєстрації місця проживання позивачки та її неповнолітньої дочки слугувало не подання ОСОБА_1 документу, який підтверджує її право на проживання в житлі.
58.          Судами встановлено, що для реєстрації місця проживання ОСОБА_1 до заяви про реєстрацію додала договір найму житла у будинку гуртожитку від 25 липня 2016 року, укладений з Об`єднанням співвласників гуртожитку «ЗАБОЛОТНОГО-26А». 
59.          Вказаний договір був укладений на виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року у справі №523/8891/16-ц. 
60.          Отже, право користування позивачкою спірного житла було визнано заочним судовим рішенням у справі №523/8891/16-ц.
61.          Відповідно до статті 233 ЦПК (в редакції, яка діяла 14 липня 2016 року) заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.
62.          Частиною першою статті 223 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
63.          Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року у справі                  №523/8891/16-ц в подальшому скасоване постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року, а у справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
64.          Отже, на час виникнення спірних правовідносин заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року не вступило в законну силу.
65.          Таким чином, є необґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про прийняття рішення щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без наявності законних підстав. 
66.           Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції про здійснення скасування відомостей про місце проживання за наявності законних підстав – неподання позивачкою документу, який би підтверджував її та неповнолітньої дитини право на житло. Отже, оскаржуване рішення Департаменту відповідає приписам пункту 28 Правил та прийняте у межах та у спосіб, передбачений статтею 2 КАС України. 
67.          Також Верховний Суд наголошує, що спірне рішення Департаменту не порушує прав позивачки на вільний вибір місця проживання, які гарантовані Конституцією та Декларацією. Для реалізації вказаного права особа повинна не лише вільно обрати місце проживання, але і здійснити оформлення права на користування/володіння відповідним житлом на законних підставах. У спірних правовідносинах ОСОБА_1 не дотрималась вимог законодавства, що спричинило прийняття відповідачем спірного рішення.
68.          Статтею 352 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
69.          Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суд апеляційної інстанції скасовував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ
70.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
71.          Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради задовольнити частково.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року скасувати, залишивши в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду міста від 11 лютого 2021 року у справі №815/549/18.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                          О.В. Калашнікова

                                                                                                    М.В. Білак

                                                                                                    О.А. Губська