ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/4699/21  Номер провадження 22-ц/814/1730/22	Головуючий у 1-й інстанції Ізмайлов  І.К.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Одринської Т.В., 
суддів Абрамова П.С., Панченка О.О., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року, -
В С Т А Н О В И В :
У травні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 39 556,40 грн.
Позов мотивовано тим, що що відповідач був офіційно працевлаштований водієм транспортних засобів у нього, як у фізичної особи - підприємця згідно трудового договору від 31.01.2017 року та розпорядження від 31.01.2017 року про прийняття на роботу.
22.02.2017 року на 427 км+45м автошляху Київ - Харків - Довжанський трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу Renault Maskott, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Постановою Валківського районного суду Харківської області від 31.03.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В рішенні суду зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок невідповідності технічного стану транспортного засобу Правилам дорожнього руху, а саме: п. 2.3 - незабезпечення водієм технічного стану керованого ним транспортного засобу.
За фактом завдання матеріальної шкоди, на підставі заяви потерпілого АТ «СК «Країна» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 37454,42 грн.
У зв`язку з тим, що завдання шкоди водієм ОСОБА_2 , є наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу то АТ «СК «Країна» набула право регресу на фактично виплачену нею суму страхового відшкодування у розмірі 37454,42 грн. до нього - роботодавця ФОП ОСОБА_1 . 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.11.2020 року в порядку регресу з нього, як з власника транспортного засобу стягнено 37454,42 грн. та витрати по сплаті судового збору.
Вважає, що після сплати нанесеної з вини відповідача шкоди він в свою чергу набув до нього право зворотної вимоги (регресу) в межах фактично сплаченої суми з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відповідач працював у нього водієм, був офіційно працевлаштований. Позивач вказує, що шкода, завдана ОСОБА_2 в результаті ДТП, відшкодована ним у повному обсязі. Тому наразі він має право на відшкодування шкоди з відповідача в порядку регресу у розмірі 39 556,40 грн. При цьому зауважує, що законом не передбачено необхідності укладення договору про повну матеріальну відповідальність з водієм, який виконує роботу з перевезення вантажів автотранспортними засобами. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано договору про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_2 . Крім того, не надано відомостей про розмір заробітної плати відповідача. Відсутність вказаних доказів унеможливлює стягнення з відповідача коштів в порядку регресу.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що відповідач працював водієм у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з 01 лютого 2017 року по 30 червня 2020 року. Звільнений з роботи за згодою сторін (а.с. 28).
22 лютого 2017 року сталася дорожньо-транспортна за участю, в тому числі, автомобіля Renault Maskott, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Власником вказаного автомобіля є позивач, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована за полісом обов`язкового страхування №АЕ6381471 в AT «СК «Країна».
Сторони не заперечують, що постановою Валківського районного суду Харківської області від 31.03.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В постанові суду зазначено, що ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Renault Maskott, державний номерний знак НОМЕР_2 , не врахував стан транспортного засобу, чим порушив п. 2.3. Правил дорожнього руху України, в результаті чого відпало колесо, та спричинив дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_1 .
24 жовтня 2020 року AT «СК «Країна» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 37 454,42 грн.
У подальшому, рішенням господарського суду Харківської області від 30.11.2020 року з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь AT «Страхова компанія «Країна» стягнуто завдані збитки в порядку регресу у розмірі 37 454,42 грн. (а.с. 6-12).
На підтвердження виконання рішення суду позивачем надано копії платіжних доручень № 207 від 28.12.2020 року, № 227 від 19.04.2021 року, копію квитанції № 1- 899к, за якими ним на користь AT «Страхова компанія «Країна» сплачено 37 454,42 грн. та 2102 грн. (а.с. 14-16).
Як на підставу позовних вимог, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на те, що наразі наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди у розмірі 39 556,40 грн. в порядку регресу, оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 працював у нього водієм. Після сплати нанесеної з вини відповідача шкоди, він в свою чергу набув до нього право зворотної вимоги (регресу) в межах фактично сплаченої суми, з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).
За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Главою IX КЗпП України врегульовано питання відповідальності працівників у разі завдання ними шкоди.
Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ФОП ОСОБА_1 посилався на вимоги п. 6 ч.1 ст. 134 КЗпП України.
Випадки матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної працівниками з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у ст. 134 КЗпП України.
Згідно п.6 ч.1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Матеріали справи не містять доказів того, що на відповідача була покладена повна
матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків. Договору про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_4 позивачем суду не надано. 
Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.
Разом з тим, відповідач, відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним підприємству шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку.
При цьому, у справі відсутні докази розміру середнього місячного заробітку відповідача для визначення питання щодо розміру матеріальної відповідальності.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону - підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні. 
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текс постанови складено 28.06.2022 року

Головуючий суддя :                                          Т.В. Одринська
Судді:                                                          П.С. Абрамов 
                                                                        О.О. Панченко