ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/641/22 Справа № 201/7886/16  Категорія 39 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,
при секретарі - Кравченко Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 
на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є він та його брат ОСОБА_5 , а також мати померлої ОСОБА_6 . До і після смерті матері він проживав у будинку за вищезазначеною адресою, користувався та володів ним, а тому вважав, що фактично прийняв спадщину.
У вересні 1999 року помер ОСОБА_5 , який за життя не оформив спадщину після смерті матері. З 1999 року до 2012 року позивач відбував покарання у виправній колонії, у зв`язку з чим не мав можливості в цей період оформити спадщину. Інший спадкоємець після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а належне їй майно, а саме: 1/3 частину зазначеного домоволодіння, яку вона отримала у спадщину після смерті доньки ОСОБА_4 , заповіла своєму сину ОСОБА_3 та онуці ОСОБА_7 (по 1/6 частині кожному).
Зазначав, що 31 березня 2000 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кіму О.М. видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частину спірного домоволодіння, чим порушені права двох інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 - його та ОСОБА_6 , а також спадкоємців останньої.
З урахуванням вищевказаного, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 березня 2000 року серії ВАК № 166167 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31 березня 2000 року серії ВАК № 166167 на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також мати ОСОБА_6 , однак спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при оформленні спадщини не надали нотаріусу інформації про те, що ще одним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , окрім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , є також син померлої - ОСОБА_2 , внаслідок чого державними нотаріусами були видані свідоцтва про право на спадщину, якими належне на праві власності ОСОБА_4 домоволодіння було поділене між спадкоємцями без урахування права на спадщину ОСОБА_2 .
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що спадщина після померлої ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вбивство свого брата ОСОБА_5 позивач вчинив у вересні 1999 року, тобто після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 549 ЦК УРСР. В матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_2 дій, передбачених частиною першою вищевказаної статті 528 ЦК УРСР, у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини чи до її відкриття, а тому немає правових підстав вважати, що він не може бути спадкоємцем після померлої ОСОБА_4 . Таким чином, судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд залишив поза увагою заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, мотивів прийняття чи відхилення доводів щодо пропуску позовної давності апеляційний суд в рішенні не навів та не дав їм належної правової оцінки, що не відповідає основним засадам цивільного судочинства.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року скасовано. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 березня 2000 року, на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 , видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1565. Вирішено питання щодо судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 та мати померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не повідомили до нотаріальної контори про те, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є також її син - позивач у справі ОСОБА_2 , а нотаріусом не було перевірено наявність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом є обґрунтованими.
Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи вказаний спір, дійшов передчасного висновку про те, що доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам та не встановив, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 01 серпня 2000 року ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого статтею 93 КК України - умисне вбивство, та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. Вказаний у вироку злочин вчинений у відношенні рідного брата ОСОБА_5 . Вказані обставини відповідно до вимог ЦК УРСР є підставою для усунення від права на спадщину. Крім того, просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки позивачу 15 листопада 2012 року стало відомо про власників спірного домоволодіння, проте до суду з даним позовом звернувся лише у травні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу, при новому розгляді справи, до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 9).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 8).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 57, 58, 59, 60).
       Цей об`єкт нерухомого майна є спірним спадковим майном після смерті ОСОБА_4 .
Із спадкової справи, заведеної Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 жовтня 1995 року після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що 06 жовтня 1995 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася мати померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 237).
У березні 2013 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 звернувся син померлої - позивач ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 258).
Крім позивача, ОСОБА_2 , сином ОСОБА_4 є - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернувся його син - ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 53, 55).
В матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявна заява ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті її доньки - ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 54).
31 березня 2000 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_5 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 63).
У зазначеному свідоцтві міститься інформація про те, що вказаний житловий будинок з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд належав померлій ОСОБА_4 , спадкоємцем після смерті якої на частину вказаного домоволодіння був ОСОБА_5 , який прийняв спадщину та не встиг її оформити (т. 1 а. с. 14, 63).
26 грудня 2000 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Сидоревич В.А. видане додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частинах.
У зазначеному свідоцтві міститься інформація про те, що спадкове майно, на яке видається це свідоцтво, складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння, що належала на підставі договору дарування ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після якої прийняла її мати - ОСОБА_6 шляхом подачі заяви від 06 жовтня 1995 року № 964 про прийняття спадщини, але не одержала свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а. с. 14, 63).
Вироком Дніпропетровського обласного суду від 01 серпня 2000 року ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого пунктом «е» статті 93 КК України - умисне вбивство, та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі (т.1 а. с. 151-158).
Як вбачається з довідки про звільнення № 112 серії ТЕР № 186 від 26 вересня 2012 року, виданої Копичинською виправною колонією, позивач у справі ОСОБА_2 відбував покарання в установах Державної кримінально-виправної служби з 26 вересня 1999 року до 26 вересня 2012 року (т. 1 а. с.12).
З довідки від 19 лютого 2014 року № 16/0214, виданої головою квартального комітету № 2 Жовтневого району вбачається, позивач ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 9).
З 14 грудня 2015 року позивач ОСОБА_2 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 188).
Відповідно до акта від 27 жовтня 2016 року № 2486, завіреного головою квартального комітету № 2, ОСОБА_5 , 1957 року народження, є братом позивача ОСОБА_2 , 1963 року народження, та в період з 1995 року до 1999 року ОСОБА_5 не мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , спільного господарства з ОСОБА_2 не вів. ОСОБА_5 був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 87).
Факт мешкання ОСОБА_5 за адресою: кв. АДРЕСА_3 також підтверджується відомостями, зазначеними його сином - ОСОБА_1 у заяві про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5 , поданої до нотаріальної контори (т. 1 а. с. 53).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також мати ОСОБА_6 , однак спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при оформленні спадщини не надали нотаріусу інформації про те, що ще одним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , окрім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , є також син померлої - ОСОБА_2 , внаслідок чого державними нотаріусами були видані свідоцтва про право на спадщину, якими належне на праві власності ОСОБА_4 домоволодіння було поділене між спадкоємцями без урахування права на спадщину ОСОБА_2 .
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 370/1173/14-ц, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2165цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1503цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс16.
У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Як встановлено судом, у 2012 році ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про вселення до житлового будинку, у якому посилався на довідку КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 15 листопада 2012 року № 15509, у якій зазначено про те, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 березня 2000 року, який задоволений заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року, заочне рішення скасовано. 
У подальшому, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про вселення до житлового будинку, залишено без розгляду (т. 2 а. с. 120).
Враховуючи, що 25 грудня 2012 року ОСОБА_2 був присутній у судовому засіданні під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що саме з 25 грудня 2012 року слід відраховувати початок перебігу позовної давності, коли ОСОБА_2 стало відомо про наявність спірного свідоцтва про право на спадщину за законом. 
Оскільки з даним позовом до суду ОСОБА_2 звернувся лише 27 травня 2016 року, строк позовної давності, який обраховується починаючи з 25 грудня 2012 року, є пропущеним, про застосування наслідків пропуску якого було заявлено ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, тому наявні підстави для застосування спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для задоволення апеляційної скарги, тому з урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції постановлене без встановлення всіх обставин справи та без врахування пропуску позивачем строку позовної давності, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко