Справа № 344/17665/21 
Провадження № 22-ц/4808/710/22 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Девляшевського В.А.,
суддів:                         Бойчука І.В., Пнівчук О.В., 
секретаря:                         Петріва Д.Б.,
з участю:                         представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представників Івано-Франківського обласного центру зайнятості: Гандзюк О.О., Кричуна О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 29 березня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 06 квітня 2022 року,
в с т а н о в и в:
В листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що з 04 травня 2000 року працює в Івано-Франківському обласному центрі зайнятості, в тому числі з 01 листопада 2002 року на керівних посадах. 07 жовтня 2021 року заступником директора-начальника відділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюк В.Т. підписано наказ про звільнення позивача з роботи з посади заступника директора у зв`язку із скороченням посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
На думку ОСОБА_3 , ліквідації чи реорганізації Івано-Франківського обласного центру зайнятості не відбулось, а зазначена в цьому наказі підстава для звільнення не передбачена нормою пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу. 
Вказує, що в обласному центрі зайнятості напередодні його звільнення було три посади заступника директора, а саме – заступник директора обласного центру зайнятості, на якій він працював з 02 грудня 2015 року, заступник директора – начальник відділу організації матеріально-технічного забезпечення обласного центру зайнятості, яка створена в четвертому кварталі 2017 року, заступник директора – начальник відділу організації профорієнтації обласного центру зайнятості, яка створена в 2020 році. Отже, при проведенні вивільнення роботодавець був вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Разом з тим при вищій продуктивності та кваліфікації, значно тривалішому стажу роботи позивача в Івано-Франківському обласному центрі зайнятості перевага надана працівникам, які мають менший стаж роботи.
Крім того, відповідачем не було запропоновано позивачу всі вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що свідчить про недотримання частини 3 статті 49-2 КЗпП.
За наведених обставин просив визнати незаконним і скасувати наказ від 07 жовтня 2021 року №332-к, поновити його на роботі на посаді заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. 
Вказує, що ще станом на 20 квітня 2021 року після прийняття наказу №147 «Про розподіл обов`язків» відбулись зміни в організації виробництва і праці, які призвели до зміни істотних умов праці трьох заступників директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості. Про вказані зміни за 2 місяці він повідомлений не був. Отже наказ «Про розподіл обов`язків» не відповідає, на думку апелянта, вимогам статті 32 КЗпП України. Проте, саме цей наказ, на думку апелянта, став підставою для внесення змін до штатного розпису, що полягали у виведенні посади заступника директора, з якої його в подальшому незаконно звільнили.
Відповідач, за наявності трьох посад заступника директора, не провів аналізу ефективності та тривалості праці кожного, а передчасно вирішив звільнити саме позивача, незважаючи на те, що посади – заступника директора обласного центру зайнятості, заступника директора – начальника відділу організації матеріально-технічного забезпечення обласного центру зайнятості та заступника директора – начальника відділу організації профорієнтації обласного центру зайнятості є однорідними. Про це свічить особливий, відмінніий від інших працівників, порядок призначення, звільнення з посади та оплати праці. За таких обставн про заплановане вивільнення відповідач повинен був попередити також двох інших заступників директора - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Натомість роботодавець в порушення вимог законодавства не вирішував питання переважного права на залишення на роботі між трьома заступниками директора. 
Суд першої інстанції не звернув увагу, що запропоновані позивачу посади не відповідали вимогам трудового законодавства. Зокрема, тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не є вакантною в розумінні КЗпП.
Крім того, позивач вважає, що його звільненя не було погоджено директором Державного центру зайнятості, який не погоджував конкретної дати звільнення.
Також звертає увагу, що рішення профспілки про надання згоди на його вивільнення не було обгрунтованим. Наказ про звільнення був виданий заступником директора – начальником відділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості – Кобилюком В.Т., який не мав повноважень на звільнення. При цьому посилається на Положення про державну службу зайнятості, відповідно до якої заступників директора регіонального центру зайнятості призначає та звільняє директор регіонального центру за погодженням з директором державного центру зайнятості. Отже, саме директор, а не тимчасово виконуючий його обов`язки заступник мав повноваження на звільнення.
Апелянт зазначає, що 07 жовтня 2021 року у день свого звільнення подав заяву про інформування його щодо наявності вільних вакансій протягом року після розірвання трудового договору. Проте, на час звернення до суду не знав, що в Івано-Франківському обласному центрі зайнятості з 02 листопада 2021 року з`явилась вакантна посада заступника директора – начальника відділу профорієнтації Івано-Франківського обласного центру зайнятості, яку займала ОСОБА_4 02 листопада 2021 року остання була призначена на посаду заступника голови Івано-Франківської ОДА, підставою для чого була її заява від 23.07.2021, погодження Офісу Президента України від 13.09.2021, погодження Кабінету Міністрів України від 21.10.2021. Тобто ще в процесі змін в організації виробництва та праці ОСОБА_4 мала намір змінити місце роботи, про що було відомо керівництву обласного центру зайнятості, яке не вчинило жодних дій для збереження місця роботи позивача.
Відтак, апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу директор Івано-Франківського обласного центру зайнятості послався на законність та обґрунтованість судового рішення. Зазначає, що звільнення заступника директора обласного центру зайнятості відбулось за погодженням з директором Державного центру зайнятості відповідно до Положення про державну службу зайнятості. Документи, що підтверджують повноваження заступника директора-начальника відділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюка В.Т. та правомірність погодження Державного центру зайнятості щодо звільнення ОСОБА_3 з посади, були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Що стосується незаконності, на думку апелянта, наказу Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 20.04.2021 №147 «Про розподіл обов`язків», то відповідач звертає увагу, що на час його прийнятття питань, оскаржень, заперечень чи звернень з приводу перерозподілу обов`язків зі сторони позивача не було. Відповідно до зазначеного наказу фактично відбулась зміна характеру виконуваної ОСОБА_3 роботи в межах тієї самої кваліфікації, що не було істотною зміною умов праці, оскільки не передбачало зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи тощо. Більше того наказ «Про розподіл обов`язків» не був підставою для видачі наказів Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 16.07.2022 №227-к «Про попередження про вивільнення» та від 07.10.2021 №332-к «Про звільнення».
Посилання апелянта на його переважне право на залишення на роботі представник центру вважає необгрунтованим, оскільки переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скороченя однорідних професій та посад. У даному випадку було проведено скорочення посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості, яка була єдиною в установі. 
З 16.07 по 07.10 2021 року позивачу були запропоновані всі вакантні посади, які були наявні в службі зайнятості області протягом цього періоду. Отже, відповідач дотримався свого обов`язку працевлаштування позивача та вживав для цього всіх можливих заходів. Натомість ОСОБА_3 від пропозицій роботодавця відмовився. 
Твердження позивача про порушення статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», на думку відповідача, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки профспілка двічі погоджувала звільнення працівника.
Вимога про поворотне прийняття на роботу в суді першої інстанції позивачем не заявлялась, а відтак не повинна прийматись до розгляду в суді апеляційної інстанції.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представники позивача доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки позивач був завчасно попереджений про наступне звільнення, а в період з дати попередження про наступне звільнення до моменту звільнення йому було запропоновано всі наявні на той період вакантні посади, від яких він відмовився.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановлене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 04 травня 2000 року перебував у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним центром зайнятості. З 02 грудня 2015 року переведений на посаду заступника директора.
16.07.2021 року затверджено зміни до штатного розпису Івано-Франківського обласного центру зайнятості на 2021 рік, а саме виведено посаду заступника директора та провідного юрисконсульта юридичного відділу Івано-Франківського обласного центру зайнятості та введено дві посади провідного бухгалтера в сектор обліку матеріального забезпечення та соціальних послуг відділу бухгалтерського обліку обласного центру зайнятості (а.с.92 т.1).
Згідно наказу №227-к від 16.07.2021 року у зв`язку із затвердженням змін до штатного розпису ОСОБА_3 попереджено про вивільнення з роботи 16.09.2021 року у зв`язку з скороченням посади (а.с.98). Від підпису про ознайомлення з наказом позивач відмовився, про що в цей же день були складені відповідні акти (а.с.99,100 т.1).
Згідно змісту витягу з протоколу №23 засідання профспілкового комітету ППО обласного центру зайнятості від 25.08.2021 року в присутності ОСОБА_3 профкомом Івано-Франківського обласного центру зайнятості надано згоду на звільнення з роботи заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_3 з 16.09.2021 згідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України — скорочення посади (а.с.103 т.1).
09.09.2021 року Державним центром зайнятості надано погодження на звільнення ОСОБА_3 з посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості (а.с.104 т.1).
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_3 з 15.09.2021 по 24.09.2021 та з 27.09.2021 по 06.10.2021 року видати наказ про звільнення відповідач не мав можливості. 
На період відсутності директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 07.10.2021 по 08.10.2021 виконання його обов`язків покладено на заступника директора-начальника відділу організації матеріально- технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_5 згідно наказу від 06.10.2021 року за №327-к «Про покладення обов`язків» (а.с.106 т.1).
07 жовтня 2021 року в.о. директора обласного центру зайнятості направлено Голові профкому ОСОБА_6 подання про погодження звільнення з роботи ОСОБА_3 (а.с.113). 
Відповідно до витягу з протоколу №27 засідання профспілкового комітету ППО обласного центру зайнятості від 07.10.2021 року в присутності ОСОБА_3 профкомом Івано-Франківського обласного центру зайнятості повторно надано згоду на звільнення з роботи заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_3 з 07.10.2021 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України — скорочення посади (а.с.115 т. 1).
Наказом в.о. директора обласного центру зайнятості «Про звільнення» від 07.10.2021 року №332-к ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості 07.10.2021 року у зв`язку зі скороченням посади, п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.8 т. 1).
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Кодекс Законів про працю визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
При цьому КЗпП України визначає право працівника оскаржити наказ про його звільнення.
Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частинами 2-3 цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Відповідно до частини восьмої статті 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Відповідно до пункту 11 Розділу IV Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 16.12.2020 № 2663 заступників директора міжрегіонального, регіонального центру зайнятості призначає та звільняє директор міжрегіонального, регіонального центру за погодженням з директором Державного центру зайнятості.
Висновки суду про дотримання вищевказаних вимог Закону та Положення при звільненні ОСОБА_3 ґрунтуються на фактичних обставинах справи.
Судом встановлено, що позивача 07 жовтня 2021 року звільнено з посади заступника директора обласного центру зайнятості. 16 липня 2021 року, тобто більш ніж за 2 місяці, його було попереджено про наступне звільнення з зазначеної посади.
Державним центром зайнятості погоджено таке звільнення 09 вересня 2021 року. Посилання апелянта щодо непогодження конкретної дати звільнення не може свідчити про недотримання вимог Положення про Державну службу зайнятості.
Відповідачем при звільненні дотримано вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_3 виборного органу первинної профспілкової організації. Так профспілковий комітет ППО обласного центру зайнятості двічі 25.08.2021 та 07.10.2021 на своїх відкритих засіданнях за участі позивача давав згоду на його звільнення.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Суд вірно зазначив, що з 16.07.2021 по 07.10.2021 позивачу були запропоновані вакантні посади (інша робота), від яких останній відмовився, що підтверджується його підписами (а.с. 117-129 т.1).
Посилання ОСОБА_3 , що він мав право на переважне право на залишення на роботі в межах однорідних посад колегія відхиляє.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Отже, такі дії є правом, а не обов`язком роботодавця. При цьому, якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). 
Як вбачається з штатного розпису, посади заступників директора не були однорідними і передбачали виконання різних функцій з покладенням різних трудових обов`язків та повноважень, що підтверджується наказом №147 від 20.04.2021 «Про розподіл обов`язків» між директором обласного центру зайнятості, заступником директора – начальником відділу організації профорієнтації обласного центру зайнятості, заступником директора обласного центру зайнятості, заступником директора – начальником відділу організації матеріально-технічного забезпечення обласного центру зайнятості.
Посилання позивача на збільшення фонду оплати праці після його звільнення, що свідчить про недоцільність скорочення його посади спростовується наступним. 
Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховним Судом від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).
Таким чином, питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством, а тому при виведенні посади заступника директора зі штатного розпису керівник обласного центру діяв у межах наданих йому повноважень, із дотриманням вимог закону. 
У відповідача фактично відбулись зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого виведено такі посади як: заступник директора та провідний юрисконсульт юридичного відділу Івано-Франківського обласного центру зайнятості та введено дві посади провідного бухгалтера в сектор обліку матеріального забезпечення та соціальних послуг відділу бухгалтерського обліку обласного центру зайнятості (а.с. 92 т. 1).
Щодо посилань апелянта на відсутність в в.о. директора обласного центру зайнятості Кобилюка В.Т. повноважень на звільнення належить зазначити наступне.
Тимчасове виконання обов`язків керівника юридичної особи ухвалюється власником юридичної особи, має тимчасовий характер. Оплата праці такого в.о. визначається у відповідному рішенні (наказі, рішенні загальних зборів) або відповідно до посадового окладу, який передбачений локальними актами.
Вказані відносини регулюються роз`ясненням Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це зумовлено виробничою необхідністю або пов`язано з розпорядчими функціями.
Для виконання функцій керівника на час його відсутності може бути призначений виконувач обов`язків керівника, який користується усіма повноваженнями керівника, у тому числі правом підпису. У наказі про призначення в.о. керівника чітко зазначається або про делегування повного обсягу повноважень, які виконує керівник, або про обмежений обсяг.
У наказі «Про покладення обов`язків» на період відсутності директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 07.10 по 08.10.2021 року зазначено про покладення на ОСОБА_5 виконання обов`язків директора, тобто делегування повного обсягу повноважень, які виконує керівник, без будь-яких виключень. Вказаний наказ відповідає пункту 1.4 Наказу «Про розподіл обов`язків», відповідно до якого у разі відсутності директора ОСОБА_5 виконує його обов`язки, має право підпису документів.
Крім того, колегія враховує доводи відповідача про те, що позивач з 01.01.2021 по 07.10.2021 був відсутній на роботі з поважних причин 70 днів, з них 20 на листках тимчасової непрацездатності, зокрема з 15.09 по 06.10.2021, що виключало можливість проведення звільнення.
Директор обласного центру зайнятості після повернення з відрядження наказ про звільнення не відкликав, оскільки такий було видано підставно. 
Необізнаність ОСОБА_3 про те, що в обласному центрі зайнятості 02 листопада 2021 року з`явилась вакантна посада заступника директора-начальника відділу організації профорієнтації, не є підставою для поновлення його на роботі. Суд не може поновити на роботі працівника, трудовий договір з яким розірвано за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, з тих мотивів, що в подальшому (в межах року) в установу приймалися на роботу працівники аналогічної кваліфікації, якщо на час звільнення мало місце скорочення штату або чисельності працівників і при цьому було додержано встановленого порядку вивільнення останніх. У таких випадках за наявності умов, передбачених статтею 42-1 КЗпП, працівник має право на повторне прийняття на роботу і може заявити у суді вимоги про укладення трудового договору.
У порядку, передбаченому статтями 175, 184 ЦПК України, з відповідними вимогами до суду ОСОБА_3 не звертався, такі вимоги судом першої інстанції не розглядалися, відтак не можуть бути предметом апеляційного перегляду.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.
Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2022 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.