ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 серпня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 340/7934/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,        
                            
розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року 
в адміністративній справі №340/7934/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області, Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022  року у справі №340/7934/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області, Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані 76 діб щорічних основних відпусток, зобов`язано Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 76 діб щорічних основних відпусток. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Кіровоградській області.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення по цій справі, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що: 
незалучення до участі у даній справі Державної фіскальної служби України у якості третьої особи призведе до того, що обставини справи, встановлені спірним рішенням, не будуть мати юридичних наслідків при розгляді позову, який позивач може пред`явити до Державної фіскальної служби України про зобов`язання дати вказівку комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Кіровоградській області на виплату позивачеві спірних сум, що є предметом позову;
відмова суду першої інстанції у зупиненні провадження у даній справі до встановлення правонаступника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, а саме до видання акта Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади – Територіальним управлінням БЕБ у Кіровоградській області повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, призвела до зобов`язання неналежного відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 76 діб щорічних основних відпусток, а також до стягнення з неналежного відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
висновки про те, що накази про надання позивачеві відпусток за 2008-2011 роки могли бути на законних підставах знищені відповідачем, на думку позивача, є припущеннями. Разом з цим, наявне право на отримання грошової компенсації за використані дні щорічних основних відпусток за 2008-2011 роки, що, в свою чергу, свідчить про необхідність визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті такої грошової компенсації та зобов`язанні відповідача її виплатити. При цьому, зважаючи на те, що сума грошової компенсації не нарахована відповідачем, окрім зобов`язання виплатити суму вказаної грошової компенсації, на думку позивача, слід зобов`язати відповідача нарахувати цю суму.
у січні місяці 2021 року позивач звернувся з рапортом адресованим, в.о. начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, у якому просив надати йому чергову відпустку за 2021 рік терміном 3 доби з 28.01.2021 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. На підстав наказу в.о. начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 28.01.2021 №11-в позивачеві мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, однак остання виплачена так і не була.
приписами Положення №393 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників податкової міліції органів ДФС у разі ліквідації чи реорганізації органу ДФС. Натомість нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
оскільки у день звільнення позивача, виплата всіх належних йому сум відповідачем повністю не була проведена, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, є необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 12.10.2021 по 22.04.2022 включно, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 664,30 грн.
матеріали справи не містять заперечень відповідачів на заяву позивача про стягнення з Головного управління ДПС у Кіровоградській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., так як і не містять клопотань відповідачів про зменшення таких витрат, тому, на думку позивача, виконавши замість відповідачів обов`язок доведення не співмірності витрат, які підлягають розподілу між сторонами, суд першої інстанції порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Головне управління ДПС у Кіровоградській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило про те, що останнє не вважає себе належним відповідачем у межах спірних правовідносин, оскільки ним не вчинялись будь-які дії, не приймались будь-які рішення відносно позивача ОСОБА_1 . Крім того, відповідач вказав і про те, що діяльність підрозділів палаткової міліції не входить до сфери діяльності в яких Державна податкова служба України є правонаступником Державної фіскальної служби України. Таким чином, на думку відповідача, за відсутності компетенційного адміністративного правонаступництва повноважень податкової міліції відповідно відсутні правові підстави для процесуального правонаступництва ГУ ДПС у справах, пов`язаних з реалізацією підрозділами податкової міліції та її посадових осіб повноважень, прав та обов`язків, що покладалися на такі підрозділи.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 11.07.2008 по 11.10.2021 проходив службу в органах податкової міліції:
з 11.07.2008 по 01.09.2009 на посаді старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів та інших товарів ОУ УПМ ДПА у Кіровоградській області;
з 01.09.2009 по 18.10.2010 на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділення боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів та інших товарів ОУ УПМ ДПА у Кіровоградській області;
з 18.10.2010 по 01.02.2012 на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів УПМ ДПА у Кіровоградській області;
з 01.02.2012 по 28.03.2012 на посаді старшого оперуповноваженого відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ Кіровоградської ОДПІ;
з 28.03.2012 по 01.07.2013 на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу ГВПМ Кіровоградської ОДПІ Кіровоградської області ДПС;
Відповідно до Указу Президента від 18 березня 2013 року №141/2013 Міністерство доходів і зборів України стало правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.
з 01.07.2013 по 01.07.2013 перебував у розпорядженні Міністерства доходів і зборів України;
з 02.07.2013 по 02.07.2013 перебував у розпорядженні Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області;
з 02.07.2013 по 01.08.2013 на посаді старшого оперуповноваженого сектору організації викриття економічних злочинів головного оперативного відділу Кіровоградської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області;
з 01.08.2013 по 12.11.2013 на посаді завідувача сектору протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Кіровоградської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області;
з 12.11.2013 по 03.02.2014 на посаді завідувача сектору протидії незаконному обігу підакцизних товарів головного оперативного відділу Кіровоградської ОДПІ ГУ  Міндоходів у Кіровоградській області;
з 03.02.2014 по 03.08.2014 на посаді завідувача сектору протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Кіровоградської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області;
Постановою КМУ від 21 травня 2014 р. №160 утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.
з 03.08.2015 по 03.08.2015 у розпорядженні ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 03.08.2015 по 06.04.2016 на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 06.04.2016 по 31.05.2016 на посаді в.о начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 31.05.2016 по 02.11.2017 на посаді начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 02.11.2017 по 15.11.2017 на посаді заступника начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 15.11.2017 по 16.07.2018 на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 16.07.2018 по 13.07.2020 на посаді заступника начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Кіровоградській області;
з 13.07.2020 по 11.10.2021 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу підакцизних товарів управління оперативно-розшукової діяльності ГУ ДФС у Кіровоградській області (т.1, а.с.71, 192зв. - 193зв.).
Наказом ДФС України від 24.09.2021 року №1393-о позивача звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за п.64 пп. «г» (у зв`язку із скороченням штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114. Цим же наказом передбачено здійснення розрахунків вислуги років та виплат, передбачених чинним законодавством України (т.1, а.с.37).
Наказом ГУ ДФС в Кіровоградській області від 11.10.2021 року №133-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1393-о «Про звільнення працівників податкової міліції» оголошено наказ ДФС від 24.09.2021 № 1393-о та визначено вважати останнім робочим днем позивача 11.10.2021 року (т.1, а.с.38).
Також цим наказом встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 14 років 08 місяців 04 дні, в пільговому обчисленні не має. Для виплати грошової допомоги вислуга років складає 14 років та наказано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до постанови КМУ №393 від 17.07.1992 року.
Вважаючи, що наявні підстави для нарахування та виплати: грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2012 рік тривалістю 10 діб; за 2013 рік - 3 доби; за 2015 рік - 18 діб; за 2018 рік - 18 діб; за 2019 рік - 21 доба, а також за 2008 - 2011, 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 11.10.2021; матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності до ст.57 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з перебуванням у черговій відпустці за 2021 рік;  вихідної допомоги при звільненні працівника у зв`язку з ліквідацією ДФС України у відповідності до ст. 44 КЗпП України; середнього заробітку за весь час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у даній справі.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до доводів та вимог апеляційної скарги позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а саме щодо нарахування та виплати: грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за 2008 – 2011 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 11.10.2021; матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності до ст.57 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з перебуванням у черговій відпустці за 2021 рік; вихідної допомоги при звільненні працівника у зв`язку з ліквідацією ДФС України у відповідності до ст.44 КЗпП України; середнього заробітку за весь час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першої статті 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII (далі - Закон №565-XII), на момент початку служби позивача, визначалось, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Розділом XVIII-2 «Податкова міліція» Податкового кодексу України (виключений на підставі Закону №1797-VIII від 21.12.2016 - застосовується з 25.09.2021, далі за текстом ПК України) було визначено правові засади організації та діяльності податкової міліції, їх статус, а також порядок проходження служби.
Відповідно до статті 348 ПК України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.
Пунктом 352.1 статті 352 ПК України встановлено, що на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров`я виконувати обов`язки відповідно до покладених на податкову міліцію завдань.
Відповідно до пункту 353.1 статті 353 ПК України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Статтею 356 ПК України встановлено, зокрема, що Держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Відповідно до пункту 357.2 статті 357 ПК України форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 353 ПК України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (пункту 1).
Відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Пунктом 12 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.
Щодо питання нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток за 2008 – 2011 роки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із пунктом 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Відповідно до пункту 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Приписами пунктів 51, 52 Положення №114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.
Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.
Відповідно до пункту 55 Положення №114 відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).
При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.
За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
З огляду на відсутність правового врегулювання нормами Положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.
Так у відповідності до ч.1 ст.24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже у випадку звільнення працівників податкової міліції їм виплачується компенсація за невикористані ними дні щорічної відпустки.
З наданих позивачем копій розрахункових листів з виплатами роботодавцем на користь ОСОБА_1 , підтверджується факт надання позивачу відпусток, проте встановити кількість використаних ним днів відпустки за період з 2008 по 2011, та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних документів, а саме наказів про надання таких відпусток, тощо (т.1., а.с.41-58).
Суд першої інстанції витребував ухвалою у ГУ ДФС в Кіровоградській області належним чином завірені копії наказів про надання ОСОБА_1 відпусток за 2008 - 2017 роки, а в разі відсутності таких наказів, докази їх знищення або передачі до архіву, тощо; інформацію про кількість діб невикористаних позивачем основних оплачуваних відпусток за 2008-2021 роки; довідку про вислугу років позивача в періоді з 2008 року до моменту звільнення із зазначенням дат, коли така вислуга збільшувалась (т.1 а.с.81-82). На виконання вимог ухвали надано копії наказів про надання відпусток позивачу з 2016 по 2021 роки.
Крім того, на виконання вимог ухвали суду щодо витребування документів Державний архів Кіровоградської області надав архівну копію особової справи позивача (т.1 а.с.188-250, т.2 а.с.1-46).
Проте у вказаній архівній копії особової справи позивача накази про надання відпустки позивачу відсутні.
Дані обставини свідчать про те, що позивач у періоді 2008-2011 років використовував право на відпустку, однак встановити кількість використаних ним днів відпустки, та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних доказів.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої| влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.
Відповідно до п.2.9 Порядку №41 обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.
Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884  (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і наразі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що накази про надання позивачу відпусток за 2008 рік могли бути на законних підставах знищені відповідачем - після 31.12.2013 року, за 2009 рік - після 31.12.2014 року, за 2010 рік - після 31.12.2015 року, за 2011 рік - після 31.12.2016 року, за 2012 рік - після 31.12.2017 року, за 2013 рік - після 31.12.2018 року, за 2014 рік - після 31.12.2019 року, за 2015 рік - після 31.12.2020 року.
Однак, суд першої інстанції не враховував те, що відсутність у відповідача наказів про надання відпусток у період з 2008 по 2011 рік, не може бути безумовною підставою для звільнення Головного управління ДФС у Кіровоградській області від обов`язку, передбаченого положеннями ст. 83 КЗпП України, нарахувати та виплатити позивачу суму відповідної компенсації у зв`язку зі звільненням останнього.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за період з 2008 по 2011 рік та зобов`язання останнього нарахувати та виплатити грошову компенсацію компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за період з 2008 по 2011 рік, підлягають задоволенню.
Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 28.01.2021 №11-в позивачу надано чергову відпустку за 2021 рік терміном 2 доби з 28 січня по 29 січня 2021 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (т. 1, а.с. 17).
Разом з цим, згідно з грошовим атестатом №40 матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 році позивач не отримував, що не заперечується учасниками справи(т. 1, а.с. 40).
З огляду на вказане, позивач звернувся із заявою до ГУ ДФС у Кіровоградській області від 11.10.2021 вхідний №78/ДЗН, у якій просив нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення у відповідності до ст.57 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з перебуванням у черговій відпустці за 2021 рік. (т. 1, а.с.14).
На подану заяву позивачу листом від 19.10.2021 повідомлено, що підстави надання  грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст.57 Закону України «Про державну службу» відсутні (т. 1, а.с.15).
Так, у відповідності до ст. 57 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Згідно п. 17 ч. 3 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.
Суд першої інстанції правильно вказав про те, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 (пункт 1).
Разом з цим, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ч. 2 розділу V Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року №616 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 року за №928/32380 (далі – Порядок №616), керівник ДФС та керівники її територіальних органів у межах асигнувань, що виділяються на утримання відповідного органу, мають право надавати один раз на календарний рік особам начальницького складу податкової міліції допомогу для оздоровлення під час надання чергової відпустки в розмірі місячного грошового забезпечення.
Допомога надається відповідно до наказу:
1) ДФС - для першого заступника, заступника Голови ДФС за погодженням з Міністром фінансів України, для керівників, заступників керівників та інших осіб начальницького складу податкової міліції структурних підрозділів апарату ДФС, перших заступників, заступників керівників територіальних органів ДФС, крім ДПІ, для осіб начальницького складу податкової міліції підрозділів оперативного документування;
2) територіального органу ДФС - для керівників, заступників керівників та інших осіб начальницького складу податкової міліції структурних підрозділів цього територіального органу ДФС, а також для перших заступників, заступників керівників територіальних органів ДФС нижчого рівня.
Допомога надається згідно з наказом відповідного органу ДФС про відпустку, який готує служба управління персоналом.
З огляду на зміст ст. 57 Закону України «Про державну службу» з урахуванням п. 17 ч. 3 ст. 3 цього ж Закону, за вказаних обставин, норми зазначеного закону, в даному випадку ,застосовані бути не можуть, натомість застосуванню підлягають положення ч. 2 розділу V Порядку №616, відповідно до яких позивач має право на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік, виплата якої позивачу була передбачена у наказі Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 28.01.2021 №11-в, проте залишилась не виплаченою.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги щодо визнання протиправною відмови Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст.57 Закону України «Про державну службу» та її стягнення задоволенню не підлягають.
Натомість, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Щодо виплати вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся із заявою до ГУ ДФС у Кіровоградській області від 11.10.2021 вхідний №80/ДЗН, у якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з ліквідацією ДФС України у відповідності до ст.44 КЗпП України (т. 1, а.с.18).
На подану заяву позивачу листом від 20.10.2021 повідомлено, що підстави надання  вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст.44 КЗпП України відсутні (т. 1, а.с.19).
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,  2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
У відповідності до п.10 Постанови КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» від 17.07.1992 року №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
З матеріалів справи також встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивачу на підставі п.10 Постанови КМУ №393 виплачена одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 87885 грн. за повні 14 років вислуги, як працівнику податкової міліції, який звільнений через скорочення штатів. Правомірність такої виплати під сумнів позивачем не поставлено (т.1, а.с.58).
З урахуванням встановлених обставин та з огляду на те, що спеціальне законодавство, а саме - п.10 Постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 передбачає виплату співробітнику податкової поліції у випадку його звільнення за скороченням штатів одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, і така виплата позивачу проведена, посилання на необхідність додаткової виплати з тих же підстав за статтею 44 КЗпП України, суд першої інстанції правильно визнав безпідставним та дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною відмови Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України та її стягнення задоволенню не підлягають.
При цьому, судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги посилання позивача на правову позицію з цього питання, викладену у постановах Верховного Суду, оскільки останні стосуються інших працівників, які не мають спеціальних звань у податковій міліції, зокрема у вказаних постановах мова йде про працівників прокуратури, яких звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII та про виплату їм вихідної допомоги у відповідності до ст.44 КЗпП України.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.
Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).
Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що такі вимоги є передчасними, оскільки фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з ним відповідач не провів.
Щодо доводів позивача про неналежність відповідача - Головного управління ДФС у Кіровоградській області, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звільнений зі служби наказом Головного управління ДФС у Кіровоградській області (т.1, а.с. 38). 
Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області позивачу виплачена часткова компенсація за невикористані дні відпустки, одноразова грошова допомога при звільненні через скорочення штатів та інші виплати, пов`язані з припиненням служби (т.1, а.с.40, 58).
Пунктом 2 Постанови КМУ від 15 травня 2019 р. №395 «Питання Державної податкової служби», зокрема, утворено комісію з реорганізації Державної фіскальної служби.
У зв`язку з набуттям чинності 25 березня 2021 року Закону України від     28  січня 2021 року №1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» (далі - Закон №1150-IX), згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (із змінами і доповненнями, далі - Постанова №1200), абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15 травня 2019 року № 395 «Питання Державної податкової служби» (із змінами і доповненнями), продовжились здійснюватися відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі -  Постанова №1074).
Згідно з підпунктом 2 пункту 10 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-IX, Кабінету Міністрів України необхідно не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2021 року №510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України», Кабінет Міністрів України постановив утворити Бюро економічної безпеки України (далі - Бюро) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. №85», Кабінет Міністрів України постановив внести зміну в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», виключивши таку позицію: «ДФС 370 370 4604 4604».
24 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження №1493-р «Про початок діяльності Бюро економічної безпеки», згідно з яким погодився із пропозицією Бюро про початок його діяльності та можливість виконання зазначеним Бюро функцій і завдань щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.
З огляду на відсутність, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України № 6000 від 15 вересня 2021 року «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (прийнятий Верховною Радою України 02.12.2021) видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01.01.2022 всі співробітники ДФС, у тому числі, які входили до складу Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, вивільнені.
Починаючи з 01.01.2022, Державною фіскальною службою України припинено виконання функцій органу виконавчої влади України.
Подальші заходи, пов`язані із реорганізацією (ліквідацією) ДФС будуть здійснюватися представниками державних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членами комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади відповідно до вимог Постанови № 1074. 
Згідно з вимогами Постанови №1200 правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності є Державна податкова служба України та Державна митна служба України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент розгляду даної справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції  Головне Управління ДФС у Кіровоградській області перебуває в стані припинення з 02.08.2019 року, але не припинилось та з Єдиного реєстру не виключене як юридична особа.
Згідно з ст. 43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).
З огляду на те, що ГУ ДФС в Кіровоградській області є саме суб`єктом порушеного, матеріального правовідношення щодо позивача, зважаючи на те, що наразі не припинене та не виключене з реєстру як юридична особа, беручи до уваги той факт, що Державна податкова служба України та Державна митна служба України є правонаступниками обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності, а саме - повноважень та виконання функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме ГУ ДФС в Кіровоградській області є належним відповідачем, який повинен відповідати за даним позовом.
Щодо питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
При поданні позову представник позивача заявив попередній (орієнтовний) розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. (т. 1, а.с.7).
Після чого, представником позивача подано до суду першої інстанції заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. з Головного управління ДПС у Кіровоградській області (т.1, а.с.174-175).
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).
Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Верховний Суд у постановах від 24.11.2021 року у справі №420/1109/20, від 29.11.2021 року у справі №420/13285/20, від 03.12.2021 року у справі №1.380.2019.000502 вказав, що, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. 
Так, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у справі «Лавентс проти Латвії» наголосив, що відшкодовуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У пункті 269 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55).
Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. до матеріалів справи позивачем надано: договір про надання правничої допомоги №22-10-21 від 22.10.2021, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 03.03.2022 №03-03-22, детальний опис робіт (наданих послуг), розрахункову квитанцію ЛВАК №102606 від 03.03.2022 щодо сплати адвокатського гонорару в адміністративній справі №340/7934/21 (т.1 а.с.176-179). Також в матеріалах справи наявний ордер серії КР № 134065 (т.1, а.с.20).
Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, вказано в акті виконаних робіт (наданих послуг) від 03.03.2022.  Так, адвокатом здійснено: складання та подання позовної заяви (1000 грн.), складання та подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні (500 грн.); складання та направлення поштою відповіді на відзив (1000 грн.); складання та подання клопотання про накладення штрафу (500 грн.); підготовка, складання і підписання заяви про залучення третьої особи (500 грн.); участь у судовому засідання 01.12.2021 (1000 грн.); підготовка , складання і підписання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.); ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення фотокопій (500 грн.); підготовка, складання, підписання та подання письмових заперечень про заміну сторони (500 грн.) підготовка, складання та подання клопотання про накладення штрафу (500 грн.); складання та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.); ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.); складання та подання клопотання про зупинення провадження (500 грн.); участь у судовому засіданні 16.02.2022 (1000 грн.); складання та подання заяви про уточнення позовних вимог (500 грн.); складання та подання заяви про вирішення питання про судові витрати (500 грн.).
Всього - 10000,00 грн. (т.1, а.с.177-178).
Зміст детального опису на суму 10000,00 грн. аналогічний змісту акта виконаних робіт (наданих послуг) (т.1, а.с.178).
Судом встановлено, що оплата позивачем здійснена в сумі 5000,00 грн. (т. 1, а.с.179).
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що доказів виокремлення конкретних наданих послуг, за які позивач фактично здійснив оплату та які просить представник позивача стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача, матеріали справи не містять.
Таким чином, вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, колегія суддів, враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, а також з урахуванням часткового задоволення позову, погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Кіровоградській області витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 2000,00 грн. 
За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки частково не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову підлягає частковому скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.   243,   311,   317,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у справі №340/7934/21 – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2008-2011 роки та зобов`язання Головного управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2008-2011 роки, та про зобов`язання Головного управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2021 рік.
Прийняти в цій частині нову постанову.
Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2008-2011 роки.
Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2008-2011 роки.
Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2021 рік.
В решті рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у справі №340/7934/21 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова