ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1071/19  Номер провадження 22-ц/814/760/22	Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді : Обідіної О.І. 
Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.
За участю секретаря Владімірова Р.В.
Розглянула в порядку спрощеного провадження, в судовому засіданні у м. Полтаві, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Полтави, в складі судді Новака Ю.Д. від 21 грудня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення 23 грудня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство власників квартир "Ініціатива", Подільська районна у м. Полтаві рада в особі Служби у справах дітей про виселення та стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И Л А : 

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, після зміни та доповнення, просила виселити останню разом із двома її неповнолітніми дітьми із квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, стягнути моральну шкоду в сумі 120000 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником вищевказаної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21.08.2017. Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 , незаконно заволодівши квартирою в 2013 році, без достатніх правових підстав продовжує в ній проживати разом із неповнолітніми дітьми та не бажає в добровільному порядку її звільняти, що змушує її як власника в судовому порядку захищати своє право та ставити питання про її примусове виселення. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог, суд встановив відсутність достатніх првавових підстав для виселення відповідача та її дітей. 
Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Зокрема вказує, що суд в своєму рішенні не обґрунтував в чому полягає необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, не мотивував оцінку доказів та наданих учасниками справи аргументів, фактично навів в мотивувальній частині рішення лише цитування нормативно-правових актів, що свідчить по невідповідність рішення вимогам ст.ст. 263, 266 ЦПК України. 
Також звертає увагу, що по даній справі в січні 2021 року суд вже ухвалював заочне рішення про повне задоволення позовних вимог, натомість після його скасування та нового перегляду прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, тобто одним суддею винесено два взаємовиключних судових рішеннях, що свідчить про його необ`єктивність. 

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 п.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21.08.2017 позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої двоюрідної сестри ОСОБА_3 . Вказане рішення набрало законної сили.
Згідно копії з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, спірне нерухоме майно зареєстровано 12.09.2018 за № 27913483 за ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач посилалась на те, що відповідач у 2013 році незаконно заволоділа належним їй майном та проживає в квартиріразом з неповнолітніми дітьми. В добровільному порядку звільняти квартиру не збирається та всіляко уникає спілкування.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не конкретизовано останні, не вказано анкетні дані дітей відповідача, не зазначено їх як відповідачів через законного представника та не надано доказів щодо реєстрації за спірною адресою. Також суд дійшов висновку про відсутнітсь підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки остання не доведена та відсутній розрахунок її розміру в сумі 120000 грн. 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з визначеними судом першої інстанції правовим підставами для відмови в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ст. 266 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Відповідно до п.1 ч. 11 Постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, вищезазначеним вимогам судове рішення не відповідає, в ньому відсутні правова оцінка аргументів сторін та доказів по справі, не проаналізовано зміст спірних правовідносин та не вказана конкретна норма матеріального права, яка їх регулює. Натомість мотивувальна частина рішення наповнена посиланням на різноманітні норми права, судову практику та їх формальне цитування. 
Крім того, визначені судом підстави для відмови в задоволенні позову, як то -позивачем не конкретизовано позовні вимоги, не вказано анкетні дані дітей відповідача, не зазначено їх як відповідачів через законного представника та не надано доказів щодо реєстрації за спірною адресою.
Зазначені підстави з точки зору процесуального права відносяться до недоліків позовної заяви, які мали б усуватись в порядку ст. 185 ЦПК України.
Між тим, при відкритті провадження по справі суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув, а послався на них як на підстави для відмови в задоволенні позову, що свідчить про недотримання норм процесуального права. 

Щодо обставин по справі, то сторонами не заперечується, що між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  існує тривалий спір щодо нерухомого майна – спірної квартири, яка залишилась після смерті двоюрідної сестри позивача ОСОБА_3 , померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Так, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20.05.2013 було задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства власників квартир «Ініціатива» про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартир, яким договір довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано дійсним, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В подальшому, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2016, залишеним без змін постаново Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016, заочне рішення скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Крім того, своє право на спадкову квартиру захищала і ОСОБА_1 , яка в 2015 році звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, в якому ОСОБА_2 як третя особа із самостійними вимогами пред`явила позов про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21.08.2017, яке вступило в законну силу, позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Виключено з Державного реєстру прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 , номер запису про право власності – 2790751 від 23.-08.2013.
В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Таким чином, на даний час єдиним власником вказаної квартири є ОСОБА_1 . 
Звертаючись до суду із позовом про виселення, ОСОБА_1 вказувала, що в розумінні положень ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України порушуються її права на вільне розпорядження належною їй квартирою внаслідок безпідставного вселення в неї відповідача разом з її неповнолітніми дітьми.
Так, положення ст.383 ЦК України визначають права власника житлового будинку, квартири, до яких відноситься право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.
Згідно до ч.1 ст.319 КЦ України власник володіє, користується та розпоряджається власним майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зі змісту ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В даному випадку, предметом доказування є обставини, які свідчать про порушення прав власника нерухомого майна ОСОБА_1 діями відповідача внаслідок незаконного вселення та проживання в квартирі. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач надала суду докази у вигляді копії власного рукописного листа від 12.02.2018 р. на ім`я ОСОБА_4 про добровільне виселення з квартири та про передачу їй майна покійної ОСОБА_3 . Одночасно з цим, будь-яких доказів щодо направлення такого листа адресату «Олені Дмитрівні» та про його отримання останньою позивач суду не надала. 
Крім того, на а.с. 13 т.1 мається акт від 25.02.2018, складний за участю мешканців будинку АДРЕСА_3 про те що їм не вдалось поспілкуватись з ОСОБА_2 та вручити їй вимогу про виселення, оскільки двері в квартирі буди замкнуті і їм ніхто не відчинив. 
Інших доказів про порушення прав власника ОСОБА_1 діями відповідача внаслідок самовільного вселення та користування квартирою матеріали справи не містять.
Надаючи правову оцінку зазначеним письмовим доказам, колегія суддів приходить до висновку, що останні не містять інформації щодо предмета доказування та не доводять факт вселення та проживання відповідача в спірній квартирі, а також вчинення останньою перешкод у користуванні позивачем своєю власністю.
Більше того, в ході апеляційного перегляду сама ОСОБА_1 пояснювала, що ОСОБА_2 в належній їй квартирі не проживає та не зареєстрована в ній, оскільки фактично мешкає в цьому ж будинку, в квартирі, що належить її батькові. 
Аналогічна обставина вбачається і з акту від 25.02.2018, в якому зазначено, шо двері в квартирі АДРЕСА_4 , де фактично мешкає ОСОБА_2 ніхто не відчинив.
Таким чином, по справі відсутні належні та допустимі докази, які б доводили факт порушення прав позивача незаконним діями відповідача внаслідок її вселення та проживання в належній ОСОБА_1 квартирі, що виключає необхідність в судовому захисті у спосіб примусового виселення. 
За вказаних обставин, підставами для відмови в задоволенні позову необхідно вважати вищевказані обставини, які свідчать про недоведеність позивачем заявлених вимог, а не підстави, визначені судом першої інстанції щодо неконкретизованості позовних вимог через не зазначення анкетних даних дітей відповідача, невизначеність їх як відповідачів через законного представника, відсутність доказів їх реєстрації за спірною адресою та недоведеність завдання моральної шкоди.
У зв`язку з наведеним, судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині щодо формулювання правових підстав відмови в задоволенні заявлених вимог, тобто з урахуванням недоведеності обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала заявлені позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення та викласти його в редакції мотивувальної частини даної постанови.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 1, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 рокузмінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.