ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року 
м. Черкаси

Справа № 203/4365/18		
Провадження № 22-ц/821/162/22		
категорія: 305020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Нерушак Л.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
секретаря: Захарченко А.Д.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Дев`ятка Олександр Григорович
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому  судовому   засіданні  в м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Дев`ятки Олександра Григоровича, на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2021 року ухваленого під головуванням судді Баранова О.І. у залі Катеринопільского районного суду Черкаської області 04.11. 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

12.12.2018 року ОСОБА_1 (надалі-позивач) звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову позивачем вказано, що згідно письмового договору позики, складеного у виді розписки ОСОБА_2 (надалі - відповідач) позичила в нього готівкові грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які зобов?язалася повернути у 2014 році. Однак, вказане зобов?язання залишилось не виконаним відповідачем, що спонукало позивача звернутися до суду.
Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2020 року справу за вказаним вище позовом направлено до Катеринопільського районного суду Черкаської області на підставі ч. 1 ст. 27 ЦПК України за останнім відомим місцем проживання відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено внаслідок спливу строку давності.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.
Рішення суду 1 інстанції мотивовано тим, що, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов?язання щодо повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики від 16.03.2014 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за вказаним договором є обгрунтованими.
Із досліджених судом доказів вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 12.12.2018 року, в той час, як згідно розписки від 16.03.2014 року строк виконання грошового зобов?язання відповідачем визначено до закінчення 2014 року, тобто на час звернення позивача з позовом сплив, передбачений ст. 257 ЦК України загальний трьохрічний строк позовної давності.
Керуючись ч. 9 ст. 28 ЦПК України, суд визнає, що клопотання представника позивача про поновлення строку позовної давності як такого, що пропущений з поважних причин не підлягає задоволенню, оскільки наведені останнім обставини щодо неможливості звернення до суду через відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача та ухилення останньої від спілкування з позивачем з метою уникнення від виконання зобов?язань за договором позики не визнаються судом поважними.
        Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред?являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є самостійною підставою для відмови у позові.
За таких обставин, враховуючи сплив, передбаченого ст. 257 ЦК України загального строку позовної давності для звернення позивача з позовом, заяву сторони про застосування позовної давності, відсутність відомостей щодо поважних обставин, які об?єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду, а також відсутність відомостей щодо зупинення та переривання перебігу строку позовної давності, керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України, судом відмовлено у задоволенні позовних вимог внаслідок спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дев`ятка Олександр Григорович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення 1 інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати причини пропущеної позовної давності ОСОБА_1 поважними, позов задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 277 100грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 32 819грн. та суми сплачених судових витрат.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дев`ятки Олександра Григоровича мотивована тим, що з можливих ідентифікаторів пошуку у позивача були відомі тільки прізвище, ім`я та по батькові відповідача, що унеможливило отримання ним достовірної інформації стосовно встановлення місцезнаходження майна відповідача. Отже, не зазначення у позові місця проживання чи перебування відповідача, або місцезнаходження її майна, об`єктивно заважало для постановлення ухвали про відкриття провадження у справі за даним позовом. Наведене також свідчить, що без знання ідентифікаційного коду відповідача, що підпадає під захист персональних даних особи, який позивач, серед іншого, не міг отримати без зазначення дати і місця її народження, які також йому були невідомі, позивач був позбавлений можливості дізнатися місцезнаходження майна відповідача з метою звернення до суду, що спростовує протилежний висновок суду з цього питання.
Обгрунтовуючи поважність причин пропущення позовної давності, позивач, окрім неможливості дізнатися про місце проживання відповідача або місцезнаходження її майна, посилався на те, що пропущення строку було наслідком недобросовісної поведінки відповідача, зміни її прізвища під час прострочення повернення боргу, що підтверджується диском аудіо запису судових засідань при розгляді справи у суді першої інстанції, на що суд уваги не звернув та не надав оцінку.
Так, представник позивача посилався на те, що після отримання коштів відповідач ОСОБА_2 змінила свій номер телефону, більш з ним не спілкувалась, чим позбавила його можливості встановити її місце проживання для можливості звернення із позовом до суду. Місце проживання відповідача було встановлено позивачем за допомогою ОСОБА_5 лише у листопаді 2018 року, після чого ОСОБА_1 невідкладно звернувся до неї листом з вимогою погасити борг, на який відповідач не відповіла (копія листа додана до позовної заяви). 
Тому, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення ст. 13 ЦК України мав враховувати добросовісність поведінки як позивача, так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо, що не було зроблено.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У грудні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кубрак О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Вказує, що належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності позивач суду не надав, а тому вимоги апеляційної скарги заявлені поза межами строку позовної давності. Це питання регулюється національним законодавством, тлумачиться Верховним Судом України (справа №6-239цс14 від 04.02.2015 року, справа №6-738цс15 від 24.06.2015 року) та у рішеннях Європейського Суду з прав людини. 
Стверджує, що поновлення порушеного строку позивачу свідчитиме про порушення принципу правової визначеності, тому поновлення строк позовної давності має бути достатньо виправданим та обґрунтованим. Поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

До Черкаського апеляційного суду 30 листопада 2021 року надійшла апеляційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Бородійчук В.Г., Карпенко О.В.
Супровідним листом № 203/4365/18/21347/2021 від 30 листопада 2021 року матеріали цивільної справи № 203/4365/18 витребувано із суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
13 грудня 2021 року матеріали цивільної справи № 203/4365/18 отримано Черкаським апеляційним судом.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що з оригіналу розписки, складеної ОСОБА_4 16.03.2014 року вбачається, що вказану розписку видано на підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 
Згідно вказаного договору від 16.03.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 10000 доларів США, які зобов?язалася повернути у 2014 році (т.1 а.с.146).
Згідно висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи розписки ОСОБА_2 від 16.03.2014 року, вбачається, що текст розписки та підпис від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 (т.2 а. с. 3-8).
Із заяви представника відповідача адвоката Романцової Т.В. від 26.10.2021 року вбачається, що остання просить суд відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв?язку із спливом позовної давності (т.1 а. с.121).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов?язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представник  ОСОБА_1 - адвоката Дев`ятки Олександра Григоровича не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п?ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов?язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов?язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
Відповідно до, визначених ст.ст. 12, 81 ЦПК України, загальних правил доказування, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з?ясування дійсних обставин справи. Обов?язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.
При цьому, матеріально-правовий зміст обов?язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб?єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є самостійною підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції згідно оригіналу розписки, складеної ОСОБА_4 16.03.2014 року, вбачається, що вказану розписку видано відповідачем на підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 
Згідно вказаного договору від 16.03.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 10000 доларів США, які зобов?язалася повернути у 2014 році. (т.1 а.с. 146).
Згідно висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи розписки ОСОБА_2 від 16.03.2014 року вбачається, що текст розписки та підпис від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 3-8).
Із заяви представника відповідача адвоката Романцової Т.В. від 26.10.2021 року вбачається, що представник відповідача просить суд відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв?язку із спливом позовної давності (т.1а. с. 121).
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов?язання щодо повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики від 16.03.2014 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за указаним договором є обгрунтованими.
Як вбачається із з досліджених судом доказів позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом 12.12.2018 року, в той час, як згідно розписки від 16.03.2014 року строк виконання грошового зобов?язання відповідачем визначено до закінчення 2014 року, тобто на час звернення позивача з позовом сплив, передбачений ст. 257 ЦК України загальний трьохрічний строк позовної давності.
Керуючись ч. 9 ст. 28 ЦПК України, суд визнає, що клопотання представника позивача про поновлення строку позовної давності як такого, що пропущений з поважних причин не підлягає задоволенню, оскільки наведені останнім обставини щодо неможливості звернення до суду через відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача та ухилення останньої від спілкування з позивачем з метою уникнення від виконання зобов?язань за договором позики не визнаються судом поважними.
         Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред?являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є самостійною підставою для відмови у позові.
За таких обставин, враховуючи сплив, передбаченого ст. 257 ЦК України загального строку позовної давності до звернення позивача з позовом, заяву сторони про застосування позовної давності, відсутність відомостей щодо поважних обставин, які об?єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду, а також відсутність відомостей щодо зупинення та переривання перебігу строку позовної давності, керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог внаслідок спливу строку позовної давності.
Відповідно до ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв?язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати підлягають покладенню на позивача.
Згідно до ст.ст.137, 141 ч. 2 п. 2 ЦПК України у зв?язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають покладенню на позивача у визначеному судом розмірі, оскільки останні фактично понесені відповідачем та частково обґрунтовані наданим розрахунком. При цьому, суд визнає, що визначений у розрахунку адвоката час необхідний для надання правничої допомоги 10 годин є обґрунтованим. Однак, з огляду на складність справи, яка не є складною, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, який не є значним, суд визнає, що визначена адвокатом вартість однієї години роботи адвоката - 1500 грн. є завищеною. 
За таких обставин, суд визнає обґрунтованою вартістю однієї години роботи адвоката - 500 грн. та з урахуванням наведеного у розрахунку часу роботи адвоката у вказаній справі, ухвалює про стягнення з позивача на користь відповідача 5000 грн. в рахунок відшкодування, понесених останнім судових витрат на правничу допомогу адвоката.
Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів апеляційного суду не вбачає, оскільки їх доводи не є суттєвими, носять суб?єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дев`ятки Олександра Григоровича - залишити без задоволення.
Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Повний текст постанови складений 24.06. 2022 року.

       Головуючий                                                                 Л.В. Нерушак          
       Судді                                                                                 В.Г. Бородійчук 

                                                                                       О.В. Карпенко