Дата документу 14.06.2022 Справа № 337/1659/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №337/1659/21        Головуючий у 1 інстанції: Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/455/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.
       Крилової О.В.
при секретарі: Ільїній А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Авто» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Авто», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи,–

В С Т А Н О В И Л А:        

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Альянс Авто», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що 13.10.2020 року, близько 19-30 години в м. Запоріжжя на проспекті Соборному відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen LT», д.р.н. НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер. За цим фактом було відкрито кримінальне провадження за №12020080050002789 від 13.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Дніпровського ВП ГУ НП у Запорізькій області Гаран Р.П. від 30 листопада 2020 року закрито зазначене кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому, в результаті дорожньо-транспортної пригоди матері загиблого – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , завдано моральну шкоду, оскільки вона втратила рідну та близьку людину. Зважаючи на глибину перенесених позивачем моральних страждань, що будуть супроводжувати її протягом життя та вплинули на стан психологічного здоров`я, позивач оцінює розмір моральної шкоди у 290 000,00 гривень, які просила стягнути з відповідача.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ТОВ «Альянс Авто» на користь ОСОБА_1 120 000,00 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.
Стягнуто з ТОВ «Альянс Авто» на користь держави судовий збір в розмірі 1200,00 гривень.
В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ТОВ «Альянс Авто» подало апеляційну скаргу, в якій просили про скасування рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021року, та ухвалення нового про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального права. Апелянт вказав, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які свідчили про те, що позивачка була на утриманні померлого та не надано обґрунтованого розрахунку моральної шкоди. Окрім того, скаржник вважає, що за відсутності причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням шкоди, а також наявністю протиправних дій з боку потерпілого, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Під час ухвалення рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам ТОВ «Альянс Авто» та прийшов до помилкових висновків, які призвели до ухвалення незаконного рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції. 
13 червня 2022 року представник відповідача – адвокат Марчевський Д.І. надав апеляційному суду заяву (вх. № 1964) про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що 13 жовтня 2020 року, близько о 19 годині 45 хвилин водій ОСОБА_2 керуючи маршрутним таксі № 80 – автобусом «Volkswagen LT», д.р.н.  НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині пр. Соборного, зі сторони вул. 12 Квітня у напрямку бульвару Шевченка в м. Запоріжжя.
В цей час, попереду, в районі буд. 171 по пр. Соборному в м. Запоріжжя, пішохід ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перетинаючи проїзну частину пр. Соборного у невстановленому для пішохідного переходу місці, зупинився на розділювальному газоні, що поділяє потоки протилежних напрямків руху . 
Після цього пішохід ОСОБА_3 , діючи в порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, не впевнившись в безпеці для себе та інших учасників дорожнього руху, тим самим поставивши себе в небезпечне для життя та здоров`я положення, раптово, вийшов на проїзну частину пр. Соборного зліва-направо відносно руху автобуса «Volkswagen LT», та почав перетин проїзної частини пр. Соборного, в недозволеному для перетину місці.
Реагуючи на появу пішохода, водій ОСОБА_2 застосував міри екстреного гальмування та відворіт керма вліво, однак запобігти дорожньо-транспортній пригоді не зміг та передньою правою частиною скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до лікарні, де йому було встановлено діагноз: «ЗЧМТ, кома, перелом ребер справа, перелом правої гомілки». 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29.10.2020 року та лікарським свідоцтвом про смерть №4668 від 29 жовтня 2020 року (а.с.6, 7–8).
Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Дніпровського ВП ГУ НП у Запорізькій області Гаран Р.П. від 30 листопада 2020 року закрито зазначене кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.79–76).
Відповідно до висновку експерта № 4668 від 23.10.2020р. у доставленого до відділення екстреної медичної допомоги КНП МЛЕ та ШМД ОСОБА_3 виявлено етанол в крові (а.с.9–15).
Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 20.10.1963 року матір`ю ОСОБА_3 , зазначено ОСОБА_1 ,яка була зареєстрована та проживала з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16–18). 
Водій маршрутного таксі № 80 – автобуса «Volkswagen LT», д.р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснив наїзд на пішохода (а.с.35–39).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із глибини моральних переживань та душевних страждань позивача, яких вона зазнала, втративши сина, який трагічно загинув внаслідок ДТП. Посилаючись на відсутність умислу потерпілого чи непереборної сили, враховуючи вимоги розумності та справедливості, зважаючи на обставини загибелі ОСОБА_3 , грубу його необережність, яка сприяла настанню ДТП, перебування його на момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння, суд вважав, що на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу смертю потерпілого ОСОБА_3 слід стягнути 120 000,00 грн. 
Судова колегія частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки
Положеннями ч. 1 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, – якщо законом передбачено такий обов`язок.
Пунктом четвертим постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Законодавець визначив дві підстави, за яких не настає цивільно-правова відповідальність особи за завдану шкоду – умисел потерпілого та непереборна сила. Так, матеріалами кримінального провадження та рядом проведених експертиз встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Роз`яснення поняття «непереборна сила» надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 Постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Альянс Авто», як на підставу звільнення від відповідальності, посилається на грубу необережність потерпілого. 
Перевіривши вказані доводи апелянта, колегія зазначає наступне.
Питання про відшкодування моральної шкоди має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 79, 80 ЦПК України).
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Застосовуючи при вирішенні спору практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), колегія суддів зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем належними та допустимими доказами підстав для звільнення від відповідальності за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки та відхиляє відповідні доводи апелянта з огляду на їх безпідставність. Між тим, колегія суддів до спірних відносин застосовує положення ч. 2 ст. 1167 ЦК України щодо відшкодування шкоди,не зважаючи на відсутність вини відповідача. 
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів перебування на утриманні померлого ОСОБА_3 та обґрунтованого розрахунку моральної шкоди є безпідставними з огляду на таке.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, рішення від 12.07.2007 р.).
Порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009 р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 р.).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При визначені розміру моральної шкоди не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. 
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність у позивача права на отримання моральної шкоди. Між тим, визначаючи розмір її відшкодування, суд не обґрунтував належним чином визначений ним розмір шкоди у сумі 120 000 грн.
Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. 
Із суті наведеного слідує, що зазначений вище розмір відшкодування шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшеним, оскільки він є гарантованим мінімумом. Разом з тим, визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди залежить від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку встановлена Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у розмірі 4 723 грн.
Отже, мінімально гарантований розмір моральної шкоди становить 56 676 грн.
В силу зазначеного, відповідно до встановлених обставин справи та зібраних по справі матеріалів, колегія суддів приходить до висновку, що достатньою, розумною і справедливою сумою для відшкодування моральної шкоди позивачу є 60 000,00 грн.
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла до висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню до 60 000,00 грн. 
Відповідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню на користь ОСОБА_1 , не застосував положення статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», внаслідок чого визначений ним розмір моральної шкоди у сумі 120 000 грн є необґрунтованим. У зв`язку із вказаним, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 рокуу цій справі підлягає зміні в частині розміру задоволених вимог на відшкодування моральної шкоди шляхом зменшення розміру відшкодування до 60 000,00 грн.
Відповідно до приписів ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних (41,38%) та апеляційних вимог (20,68%), на користь держави з товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Авто»підлягає стягненню судовий збір у розмірі 599,72 грн. 
Керуючись ст.ст.7, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,–

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Авто» – задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 рокуу цій справі - змінити.
Стягнути з ТОВ «Альянс Авто» на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди 60 000,00 грн (шістдесят тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути з ТОВ «Альянс Авто» на користь держави судовий збір в розмірі 599,72 гривень (п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 72 копійки).
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 17 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: