Постанова
Іменем України 
 
03 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 625/41/16-ц
провадження № 61-7571св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючої - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛАСТ-ПРІНТ»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року у складі судді Лосєва Д. К. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАСТ-ПРІНТ» (далі - ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ») про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 18/А-08, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 117 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 24 лютого 2023 року, та зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлені кредитним договором. 
 
25 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 18/А-08, 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом, у нього виникла заборгованість, яка станом на 01 грудня 2015 року становила 343 202,77 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 113 576,28 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 115 752,44 доларів США, пеня - 113 874,05 доларів США.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року у справі № 2-358/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, стягнення заборгованості за кредитним договором, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» 1 007 858,12 грн боргу за кредитним договором, процентів за користування кредитом і пені за порушення строків виконання зобов`язань. Відмовлено в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Посилаючись на наявність у ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2015 року непогашеної заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 92 381, 48 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 2 211 612,63  грн, що становить різницю між загальною сумою заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2015 року та заборгованістю, що стягнута згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року у справі №2-358/11 (343 202,77 доларів США - 250 821,29 доларів США).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитора в таких правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка передбачає наслідки прострочення грошового зобов`язання. Оскільки як на підставу позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» не посилалося на стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку статті 625 ЦК України, суди дійшли висновків про відсутність підстав для їх стягнення.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи. Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в якій заявник просив скасувати рішення Коломацького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2020 року і постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення процентів, нарахованих на суму простроченого зобов'язання за період з 21 травня 2010 року по 01 грудня 2015 року у розмірі 92 381,48 доларів США, нарахованих поза межами строку кредитування, суди неправильно застосували положення частини другої статті 625 ЦК України. Суди не звернули увагу на пункт 4.3 кредитного договору, яким передбачено підвищену процентну ставку (32 проценти річних від сум залишку непогашеної заборгованості) у випадку порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту. Відповідно до пункту 4.9 кредитного договору при непогашенні кредиту в строки, зазначені графіком погашення кредиту, процентів, а також пунктах 2.3.3, 4.12 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту нараховуються проценти відповідно до пункту 4.3 договору з дати виникнення простроченої заборгованості.
 
Суди не урахували, що у постанові Великої Палати Верховного Суду у 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладений правовий висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
 
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 суд розмежував поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні кваліфіковані саме як плата боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. Однак суди на вказане уваги не звернули та відмовили у задоволенні позову про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою.
 
Наведене, на думку заявника, свідчить про те, що згідно із зазначеними вище правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічний висновок про можливість стягнення процентів, нарахованих на суму простроченого зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, у розмірі, що визначений договором поза межами строку кредитування, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, Верховним Судом у постановах від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19.
 
У липні 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просив залишити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
 
Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій 
 
25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 18/А-08, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 117 000,00 доларів США, зі сплатою 14,00 процентів річних у порядку та розмірі передбаченому договором, з кінцевим строком повернення кредиту до 24 лютого 2023 року.
 
Згідно з пунктом 4.3. кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 2.2.3, 2.3.3., 2.4.1, 4.11 цього договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 32,0 проценти річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
 
Пунктом 4.9 кредитного договору передбачено, що у випадку непогашення кредиту у строк, визначених графіком погашення кредиту, процентів і винагороди (додаток № 1 до договору), а також пунктів 2.3.3, 4.12 цього договору, заборгованість у частині своєчасно непогашеної суми кредиту рахується простроченою, на залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту розрахунок процентів здійснюється відповідно до пункту 4.3 цього договору починаючи з дня, коли виникла прострочена заборгованість.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:
- 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків;
- 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» укладений договір поруки, згідно з умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення тіла кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитом, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року у справі 
№ 2-358/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, стягнення заборгованості за кредитним договором, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» 1 007 858,12 грн боргу за кредитним договором, процентів за користування кредитом і пені за порушення строків виконання зобов`язань. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 становить 92 381,48 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 211 612,63 грн, що становить різницю між загальною сумою заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2015 року (343 202,77 доларів США) та заборгованістю, стягнутою згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року у справі № 2-358/11 (250 821,29 доларів США).
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «Приватбанк»не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
 
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом.
 
Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18).
 
У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду щодо застосування положень статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов`язання вказала на таке.
 
Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.
 
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.
 
Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду зазначається, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
 
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.
 
У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
 
Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 
 
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.  
 
У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження 
№ 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.
 
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо можливості нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов`язання.
 
У касаційній скарзі банк посилається на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
 
У постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
 
До подібних висновків Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду дійшов у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, Велика Палата Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18).
 
Разом із тим правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у справі, що переглядається, оскільки у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.
 
У справі, щопереглядається, судами не встановлено і з умов кредитного договору, зокрема пунктів 4.3, 4.9 кредитного договору, на які посилається позивач, не вбачається, що сторонами у договорі обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і така умова охоплюється положеннями частини другої статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цим договором.
 
Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
 
Пунктами 4.3., 4.9. кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених  пунктами 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.11., 4.12 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку кредиту. При цьому в пункті 4.9. конкретизовано, що непогашеною є заборгованість по кредиту в строки, передбачені графіком погашення кредиту, а також пунктів 2.3.3., 4.12., що дає підстави для висновку, що передбачений пунктом 4.3 збільшений розмір процентів - 32% річних від суми непогашеної заборгованості нараховується виключно в межах строку кредитування, а тому після припинення кредитного договору до позичальника має застосовуватися міра відповідальності за порушення  грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 ЦК України. Оскільки з наведеної підстави вимоги АТ КБ «Приватбанк»про нарахування трьох процентів річних заявником не заявлялися, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.  
 
Аналогічні висновки у подібних за змістом правовідносинах Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зробив у постановах від 27 вересня 2021 року у справі № 0417/2095/2012 та від 03 листопада 2021 року у справі № 0417/2-4621/2011. 
 
Таким чином, посилання АТ «КБ «ПриватБанк» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19 не є обґрунтованими, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини та застосовано інше правове регулювання.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».
 
Щодо вирішення питання розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача 
(пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача 
(пункт 2 частини другої вказаної статті).
 
Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення вимог касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», тому понесені заявником судові витрати відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     А. С. Олійник 
С. О. Погрібний
Г. І. Усик 
В. В. Яремко