справа № 361/6550/17
провадження № 22-ц/824/6353/2022
головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
        28 червня 2022 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2  звернувся з позовом до  ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання заповіту недійсним.
Позивач зазначав, що рішенням №473 від 9 жовтня 2012 року виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини-сироти у зв`язку з тим, що його мати ОСОБА_4 померла в 2010 році, а батько ОСОБА_5 помер в 2012 році.
На підставі рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №488 від 23 жовтня 2012 року позивача призначено опікуном над його племінником  ОСОБА_2 , який проживає з його сім`єю в АДРЕСА_1 .
До смерті своїх батьків ОСОБА_2 мав місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_7 , який мав право на частку вищевказаної квартири.
Позивач, як опікун ОСОБА_2 , звернувся до державної нотаріальної контори м. Бровари із заявою після відкриття спадщини з метою захистити право на спадок племінника, який мав право, як спадкоємець за законом.
Згодом він отримав письмову відповідь з Броварської міської державної нотаріальної контори за №1965/02-14/2017 від 20 березня 2017 року, де вказано що є заповіт, зареєстрований в реєстрі за №4, посвідчений 10 січня 2017 року приватним нотаріусом Колейчиком В.В., згідно якого за чотири місяці до своєї смерті його брат заповів все своє майно ОСОБА_3 .
Вважає вказаний заповіт недійсним, на підставі того, що за життя ОСОБА_7 , 1980 року народження, страждав на тяжку хворобу-наркоманію, що стало однією з причин його смерті.
Батьки намагались допомогти сину подолати тяжку хворобу, проте до самої смерті він продовжував вживати наркотичні засоби, що вплинуло на його особистість, він не контролював свої вчинки, і 26 липня 2010 року ОСОБА_7 було засуджено Броварським міськрайонним судом Київської області до 3-х років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ст. 309 ч. 2 КК України.
Після звільнення він продовжив вживати наркотичні засоби, що погіршило його психічний стан, і неодноразово викликались лікарі після передозування ОСОБА_7 наркотичних засобів.
Вказував, що на момент складання заповіту ОСОБА_7 перебував у хворобливому стані внаслідок постійного вживання наркотичних засобів і тому не усвідомлював значення своїх дій.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним заповіт      ОСОБА_7 , 1980 року народження, на користь ОСОБА_3 , який посвідчений 10 січня 2017 року приватним нотаріусом Колейчиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №4.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до   ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання заповіту недійсним відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1  звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав оцінку в описовій частині свого рішення показам свідків зі сторони позивача, і навіть не згадав про них в описовій частині свого рішення, однак фактично «визнав такими, що викликають довіру» свідчення свідків з боку відповідача.
Також суд першої інстанції в описовій частині свого рішення лише згадав один доказ, який був наданий стороною позивача, а саме вирок Броварського міськрайонного суду від 26 липня 2010 року, який набрав законної сили, і в якому детально описано вирок стосовно ОСОБА_7 , і якого було засуджено до 3-х років позбавлення волі за ст. 309 ч. 2 КК України, і в якому детально описано результати судово-наркологічної експертизи, згідно якої ОСОБА_7 «страждає на опійну наркоманію 2-ї стадії, давно сформована фізична залежність від опіантів з абсистентними розладами, неефективність лікування, втрата ситуаційного контролю особистості за наркоманійним типом. Виявлені ознаки хронічної інтоксикації ЦСН - млявість реакцій, гугнявість голосу і потребує обов`язкового лікування від наркоманії».
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при ухваленні рішення характеристику з Коростенської виправної колонії, звідки на адвокатський запит отримано характеристику на ОСОБА_7 про те, що він не став на шлях виправлення. Відповідно до наданих на адвокатський запит документів з колонії де відбував покарання ОСОБА_7, примусове лікування там не було проведено.
Також проігноровано, як доказ довідку з Броварського відділу поліції №18032/109/1003/04-17 від 13 листопада 2017 року про те, що ОСОБА_7 притягали до адміністративної відповідальності за ст. ст. 44, 178, 187 КУпАП та до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України. Не взято до уваги і довідку, надану адміністрацією КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 23 січня 2019 року №25, відповідно до якої ОСОБА_7 перебував на обліку в лікаря нарколога з березня 2010 року і знятий з обліку у зв`язку з засудженням, (а не з одужанням).
Звертає увагу суду, що також суд першої інстанції в рішенні не взяв до уваги довідку №/1-1158 від 3 листопада 2017 року Броварського ВП ГУ МВС України в Київській області про те, що ОСОБА_7 перебував на обліку як «наркоман».
Наголошує на тому, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки в описовій частині свого рішення суд проігнорував повністю висновок посмертної судової експертизи, вказавши, що «за правилами ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили, і оцінюється судом разом з іншими доказами, встановленими ст. 89 ЦПК України». В порушення вимог ЦПК України суд вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи № 18-ц від 28 квітня 2021 року посмертної судової нарколого-психіатричної експертизи ОСОБА_7 не можна вважати доказом, який може бути покладений в основу рішення суду, лише на підставі того, що карта виїзду швидкої медичної допомоги від 27 лютого 2017 року № 3959 є недопустимим доказом.
Вважає, що висновок цілком і повністю відобразив стан ОСОБА_7 , під час укладення заповіту, який страждав на тяжку хворобу наркоманію, яка вплинула на його особистість, здатність контролювати свої вчинки та усвідомлювати значення своїх вчинків. Експерти не повідомляли суду про те, щоб вони при прийнятті рішення керувались лише одним (будь-яким) документом або, що вони надавали перевагу свідчень свідкам будь-якої сторони справи.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник Лобок В.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Боярова А.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що належних та допустимих доказів страждання ОСОБА_7 на психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання психоактивних речовин, що суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період складання оспорюваного заповіту від 10 січня 2017 року, позивачем не надано, а судом не здобуто. При цьому суд виходив з того, що позивач не надав доказів, які б вказували на те, що оспорюваний заповіт є недійсним з підстав, визначених ст.1234 ЦК України, зокрема не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_7 страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання психоактивних речовин, що суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період складання оспорюваного заповіту від 10 січня 2017 року. Зокрема відхиляючи висновки експертизи суд першої інстанції вважав, що докази, які були покладені в основу експертизи одержані з порушенням порядку, встановленого законом відповідно до 1 статті 78 ЦПК України.
Колегія апеляційного суду в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позовних вимог виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №473 від 9 жовтня 2012 року малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини-сироти у зв`язку з тим, що мати дитини ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області), батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області).
Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №488 від 23 жовтня 2012 року позивача  ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , призначено опікуном над його малолітнім племінником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також опікуном над 2/8 частинами квартирі АДРЕСА_1 , власником яких є його малолітній племінник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідальним за збереження майна, яке належить його малолітньому племіннику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до акта опису майна дитини-сироти, та дитини, позбавленої батьківського піклування від 05 жовтня 2012 року, складеного службою у справах дітей Броварської міської ради.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №317 від 11 квітня 2017 року.
Згідно довідки про причину смерті до форми №106/о №144 від 11 квітня 2017 року, смерть ОСОБА_7 настала у віці 36 років ІНФОРМАЦІЯ_2 від гострої серцевої недостатності, гострої ішемічної хвороби серця.
За життя, а саме 10 січня 2017 року, ОСОБА_7 було складено заповіт, згідно з яким останній призначив спадкоємцем всього його майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстровано в реєстрі за №4.
За змістом статті 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). 
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. 
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК Українимістить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК Україницивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК Українивизначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми статті 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 16 вересня 2021 року у справі №496/2925/17 (провадження № 61-4247св21), від 16 лютого 2022 року у справі №755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21), що свідчить про усталену практику.
У частині першій статті 103 ЦПК України визначено сукупність умов, за яких суд призначає експертизу у справі: зокрема, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Враховуючи, що для встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними необхідні спеціальні знання у психіатрії, допустимим засобом доказування є саме висновок експерта з поставлених питань.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Тобто психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 наголошував на тому, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в момент складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, внаслідок постійного вживання наркотичних засобів.
За клопотанням представника сторони позивача ухвалою суду першої інстанції від 21 січня 2020 року було призначено комплексну посмертну судову нарколого-психіатричну експертизу для вирішення наступних запитань:
1. Чи міг страждати ОСОБА_7 на момент підписання ним заповіту на користь ОСОБА_3 на наркоманію?
2. Чи міг ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання ним заповіту 10 січня 2017 року на користь ОСОБА_3 ?
3. Чи страждав ОСОБА_7   на момент підписання ним заповіту 10 січня 2017 року на користь ОСОБА_3 будь-яким психічним розладом?
Експертиза проводилася у відділенні амбулаторних судово-психіатричних експертиз КНП КОР «ОПНМО» Глубоковою Н.А., лікарем, судовим експертом, та Тітовим С.О. , лікарем, судово-психіатричним експертом.
Згідно висновку експертної комісії №18-ц від 28 квітня 2021 року, ОСОБА_7 протягом останніх років, а також 10 січня 2017 року страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання психоактивних речовин (опіати, алкоголь). Ступінь цих розладів був таким, що суттєво впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Судом першої інстанції було відхилено наведений висновок як доказ з тих підстав, що експертами було враховано покази свідків з боку позивача, окремі з яких не спілкувалися з підекспертним і не бачили його протягом п`яти, інші протягом двох років і свідчили про події, які мали місце ще до 2010 року. Також ряд свідків є близькими родичами позивача і членами його сім`ї - дружина позивача ОСОБА_11 , батько позивача ОСОБА_12 , що викликає сумнів у їх об`єктивності, на думку суду першої інстанції. Також суд першої інстанції вказав на некоректність посилання на медичну документацію, останні записи у якій мали місце у 2010 році, не рахуючи картки виїзду швидкої медичної допомоги від 27 лютого 2017 року.
В судому засіданні в суді першої інстанції експертами Глубоковою Н.А. та   Тітовим С.О. , які надали роз`яснення з приводу свого висновку, було підтверджено, що в основу висновку покладено така медична документація: - оригінал амбулаторної медичної картки наркокабінету Броварської ЦРЛ, з якої вбачається, що 13 грудня 2010 року   ОСОБА_7 був знятий з обліку у нарколога у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі; - карта виїзду швидкої медичної допомоги від 27 лютого 2017 року №3959, яка була викликана о 14.45 на зупинку, де «лежав чоловік», який назвався ОСОБА_7 .
Оцінивши вказані докази, суд вважав, що карта виїзду швидкої медичної допомоги є доказом, який отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки, як вбачається з клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке надійшло на адресу суду від імені представника позивача адвоката Лобка В.М. і датоване 21 січня 2020 року, адвокат Лобок В.М. звернувся з адвокатським запитом до директора Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області Багнюка В.В., при цьому будь-які докази про те, що даний запит надійшов та дійсно був зареєстрований у вказаному медичному закладі, відсутні. Копія карти виїзду екстреної медичної допомоги від 27 лютого 2017 року №3959 надана не Броварською багатопрофільною лікарнею, а зовсім іншою юридичною особою чи структурним підрозділом іншої юридичної особи: Філією Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Броварська станція екстреної медичної допомоги. З печатки, якою засвідчена копія цієї карти, вбачається, що код ЄДРПОУ цього медичного закладу (станції) - 40208695, в той час, як в матеріалах справи наявні документи за підписом посадових осіб Комунального некомерційного закладу «Броварська багатопрофільна лікарня», з яких вбачається, що код ЄДРПОУ Броварської лікарні зовсім інший - 01994497.
Вказав, що карта виїзду екстреної медичної допомоги отримана адвокатом           Лобок В.М. з порушенням порядку, встановленого ст.286 Цивільного кодексу України, статтями 39-1 та 40 «Основ законодавства України про охорону здоров`я», статті 11 Закону України «Про інформацію», а тому за визначенням статті 78 ЦПК України, є недопустимим доказом.
За вказаних обставин суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки карта виїзду швидкої медичної допомоги від 27 лютого 2017 року №3959 є недопустимим доказом, не можна вважати, що висновок судово-психіатричного експерта №18-ц від 28 квітня 2021 року посмертної судової нарколого-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який ґрунтується на цій карті, є доказом, який може бути покладений в основу рішення суду. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності неврахування висновку експертизи колегія суддів вважає їх обґрунтованими з урахуванням наступного.
Так, відповідно до ч. 1,2,3 ст. 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи. Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати. Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання, крім випадків вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних із проведенням експертизи. При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 безпосередньо у судовому засіданні було заявлено клопотання про залучення здобутого за адвокатським запитом нового доказу, а саме карти виїзду швидкої медичної допомоги від 27 лютого 2017 року №3959, яка була викликана о 14.45 на зупинку, де «лежав чоловік», який назвався   ОСОБА_7 ( а.с. 229-234).
Відповідно до наявного у справі протоколу судового засідання  (а.с. 235), жодна із сторін не заперечила щодо залучення цього доказу до матеріалів справи. Судом першої інстанції не було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення цього доказу та відповідний доказ було долучено до матеріалів справи, тому доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про те, що експерт не мав права враховувати відповідний доказ є помилковими. 
Жодних обмежень щодо неврахування цього доказу під час проведення експертизи ухвала суду першої інстанції про призначення експертизи не містить.
Не можна також погодитись із висновками суду першої інстанції, що цей доказ недопустимий, оскільки здобутий у порушення ст. 286 ЦК України, статей 39-1 та 40 "Основ законодавства України про охорону здоров`я" та статті 11 Закону України "Про інформацію", оскільки предметом доведення у цій справі є встановлення стану померлого та можливості вчиняти ним спірного правочину.
При цьому, як убачається із матеріалів справи стороною відповідача заявлялось клопотання про витребування у Броварської центральної районної лікарні та у Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» наступної інформації:
- чи перебував ОСОБА_7 під диспансерним наркологічним наглядом, як особа, яка незаконно вживає наркотичні або психотропні речовини;
- якщо ОСОБА_7 перебував під диспансерним наркологічним наглядом, вказати в якій період;
- чи проходив ОСОБА_7 медичні обстеження для отримання сертифікату від нарколога у Вашому закладі в період з 2014 по квітень 2017 року;
- чи видавався ОСОБА_7 в період з 2014 по квітень 2017 року сертифікат нарколога.
Також стороною позивача заявлялось клопотання про витребування у Броварської центральної районної лікарні  історії хвороби, або будь-якої іншої медичної документації на ОСОБА_7 та про витребування у Броварської центральної районної лікарні  інформації щодо наявності запису у відповідних журналах реєстрації та обліку викликів про те, як було доставлено на приймальний покій Броварської ЦРЛ  ОСОБА_7 протягом 2017 року.
Ухвалами від 04 грудня 2018 року та від 12 листопада 2019 року відповідні клопотання сторони відповідача та позивача були задоволені судом.  
Крім того, стороною відповідача не було надано доказів у спростування інформації, що адвокат Лобок В.М. дійсно звернувся з адвокатським запитом до директора Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області Багнюка В.В. та, що даний запит надійшов та дійсно був зареєстрований у вказаному медичному закладі.
Також колегія апеляційного суду з урахуванням ч. 2 ст. 113 ЦПК України вважає, що якщо сторони не погоджуються з висновком експерта з тих підстав, що його висновок є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Підстав же для неврахування цього висновку судом взагалі не встановлено.
В той же час, висновком експертів не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_7  усвідомлювати значення своїх дій на час підписання спірного заповіту. 
Такий висновок узгоджується з іншими доказами, які наявні у матеріалах справи, та які були враховані судом першої інстанції, які також не свідчать про обставин щодо абсолютної неспроможності ОСОБА_7  усвідомлювати значення своїх дій безпосередньо на час підписання спірного заповіту.
Доводи апеляційної скарги висновків експертів та суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позову не спростовують.
Сам лише факт вживання ОСОБА_7 наркотичних засобів, на що посилається позивач, не є належним, допустимим та достатнім доказом того, що в момент складання заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом показань свідків позивача, які підтвердили факт зловживання наркотичними засобами також безпідставні, оскільки вказані свідки нічого не змогли пояснити ні про обставини складання заповіту  ОСОБА_7 , ні про його психічний стан на той момент.
Таким чином сам висновок експерта та інші наявні в матеріалах справи докази не доводять обставину, що сторона не розуміла значення свої дій саме у момент підписання заповіту, тому висновок суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача про недійсність оспорюваного ним заповіту є правильним.
В даному випадку неврахування судом першої інстанції висновку експерта, що є допустимим доказом у встановленні спірних обставин щодо стану особи, не призвело до неправильного вирішення справи.
Тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України колегія суддів не вбачає.
 
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.

Головуючий	Т.О. Писана  	
Судді 	К. П. Приходько  	
 	С.О. Журба