КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №761/38689/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1535/2022                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року (суддя Семенюта О.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи Сергія Сергійовича, третя особа: Національний Банк України про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним,
 
встановив:
 
у листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору №GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного 23 квітня 2020 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Укрдебт плюс», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., зареєстрованого в реєстрі за №2096; про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С., індексний номер: 52062551 від 25 квітня 2020 року, та запис про державну реєстрацію іпотеки, номер запису: 36338376, дата державної реєстрації: 7 березня 2008 року.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 березня 2008 року він уклав з ВАТ «Комерційний банк «Надра» кредитний договір №49/П/29/2008-840. В якості забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ним та банком 7 березня 2008 року був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Меленною Т.К., реєстраційний №1143, предметом якого виступала земельна ділянка за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Вишенківська сільська рада, с. Вишеньки, загальною площею 0,1500 га, кадастровий №3220881300:04:002:0267. Також між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Позивач зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2009 року у справі №2-13497/09 задоволено позов ВАТ «Комерційний банк «Надра», розірвано кредитний договір №49/П/29/2008-840 від 7 березня 2008 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг за рахунок іпотеки, земельної ділянки кадастровий №3220881300:04:002:0267. У подальшому з`ясувалося, що 23 квітня 2020 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Укрдебт плюс» був укладений договір №GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Розсохою С.С., реєстраційний №2096, відповідно до пунктів 2.1, 2.2 якого предметом договору є відступлення права вимоги за договорами, зазначеними в додатку №1 до цього договору, а саме: укладені 7 березня 2008 року кредитний договір №49/П/29/2008-840, іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Меленною Т.К., реєстраційний №1143, та договір поруки.
Позивач стверджував, що ТОВ «Укрдебт плюс» не є банком або фінансовою установою, а тому відступлення права вимоги за кредитним договором товариству суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитором може бути тільки банк або інша фінансова установа. Відповідна правова позиція висловлена ВП ВС у постановах від 31 жовтня 2018 у справі №465/646/11 та від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Позивач посилався на те, що судом не було враховано, що кредитний договір №49/П/29/2008-840 був розірваний рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2009 року у справі № 2-13497/09, а тому правовідносини сторін розірваного в судовому порядку кредитного договору набули правової природи відносин стягувача та боржника за рішенням суду, проте відповідачі уклали договір №GL3N216868, відповідно до якого відбувся перехід до нового кредитора прав вимоги за кредитним договором №49/П/29/2008-840, які на момент переходу не існували, чим порушили його права та інтереси.
Також позивач зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено, що на момент укладення спірного договору було відкрито виконавче провадження №52456220 стосовно примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2009 року, у якому виконавчий документ був повернутий стягувачу постановою від 9 червня 2020 року, так як предмет іпотеки не був реалізований, а стягувач не виявив бажання залишити його за собою.
Позивач вважає, що сторони спірного договору фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду, шляхом укладення цивільно-правової угоди, чинним законодавством не передбачена.
Крім того, позивач вважає, що зазначений у оскаржуваному судовому рішенні мотив суду першої інстанції, про те, що позивач, звертаючись до суду просив визнати недійсним увесь договір, а не частину договору, що стосується безпосередньо його прав, є необґрунтованим та суперечить нормам процесуального закону, оскільки суд першої інстанції був вправі задовольнити позов частково та визнати договір недійсним в частині.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Укрдебт плюс» - адвокат Ковалевський Є.В. просить у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що договір №GL3N216868 відповідає вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України, та є договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу, а отже відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання його недійсним.
Також представник ТОВ «Укрдебт плюс» стверджує, що позивач помилково вважає, що оскільки суд визнав кредитний договір №49/П/29/2008-840 розірваним, то і зобов`язання між позивачем та кредитором скінчились. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2009 року у справі №2-13497/09 в частині повернення кредитних коштів на дату подачі апеляційної скарги не виконане, позивач має заборгованість перед новим кредитором, а тому дані посилання не заслуговують на увагу та не можуть бути підставами для визнання спірного договору недійсним.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Сухацького А.П., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ПАТ КБ «Надра» - адвоката Линника Я.В. та представника ТОВ «Укрдебт Плюс» - адвоката Ковалевського Є.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню  не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 березня 2008 року між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49/П/29/2008-840, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 140 929,88 доларів США для придбання у власність нерухомого майна, а позичальник зобов`язався повернути кредит до 4 березня 2033 року та сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 12,99 відсотків на рік.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, предметом якого була земельна ділянка, площею 0,1500га, кадастровий номер 3220881300:04:002:0267, що розташована за адресою: село Вишеньки на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області.  Договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2009 року розірвано кредитний договір № 49/П/29/2008-840 від 7 березня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» борг у сумі 155 259,87 доларів США, що дорівнює 1 203 108грн 73коп., за рахунок іпотеки: земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вишенківська сільська рада, с. Вишеньки, загальною площею 0,1500га, кадастровий номер 3220881300:04:002:0267.
На підставі постанови НБУ від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фону гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.
Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05 червня 2015 року №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію банку».
23 квітня 2020 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 27 березня 2020 року, складеного ТОВ «Закупки.пром.уа», між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого товариство, як новий кредитор набуло право вимоги банку до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С.
Відповідно до п. 1.1. договору сторони погодили, що за своєю правовою природою даний договір є правочином з передання банком шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договору, новому кредиторі (відступлення прав вимоги). 
Сторони визнають, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть 
вважатися фінансуванням банку новим кредитором (п.1.2 договору).
У пункті 2.2 договору передбачено, що новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання первісним кредитором у повному обсязі коштів відповідно до пункту 4.1 цього договору, набуває наступні права кредитора за основними договорами: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів у сумах, вказаних у додатку №1 до цього договору та визначених на момент набуття новим кредитором права вимоги, включаючи право вимагати сплати нарахованих і не  сплачених на момент набуття права вимоги процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору. Розмір права вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору до нового кредитора не переходять права на нарахування процентів за користування боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників, що надані банку відповідно до умов основних договорів. 
Відповідно до додатку № 1  до договору ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_1 , та договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Згідно зі статтею 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 215 цього ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. 
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18  зроблено висновок, що: «договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.  Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. […] Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. Судами встановлено, що за результатами торгів ПАТ «Банк Форум» (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ПЮФ «Центр юридичної допомоги «Дігест» (новий кредитор) укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 958-Ф, за яким банк шляхом продажу відступив ПЮФ «Центр юридичної допомоги «Дігест» право вимоги за кредитним договором, договором поруки та іпотечним договором. У пункті 1.2 договору сторони встановили, що жодне з положень договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором. Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Банк Форум» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу. […] Відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».
Судом встановлено, що оспорюваний правочин учинено в період перебування ПАТ «КБ «Надра» в ліквідації, за результатами проведення аукціону з реалізації активів неплатоспроможного банку, умовами договору сторони погодили, що жодне з положень цього договору та будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються фінансуванням новим кредитором первісного кредитора, тому оспорюваний правочин не є договором факторингу, а відтак за встановлених обставин неплатоспроможності банку не може бути визнаний недійсним з підстав відсутності у ТОВ «Укрдебт Плюс» статусу фінансової установи.
Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України (в редакції, чинній на момент ухвалення судом рішення про розірвання договору) зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).
Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факт укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. 
Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути банку заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. 
Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, визначену судом на момент розірвання кредитного договору, не сплатив, рішення суду не є виконаним, а відтак доводи позивача про припинення зобов`язань та неможливість відступити право вимоги за кредитним договором, який є розірваним, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування тієї обставини, що на момент укладення спірного договору було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2009 року, яке закінчене 9 червня 2020 року, а виконавчий лист повернутий стягувачу, так як предмет іпотеки не був реалізований, а стягувач не виявив бажання залишити його за собою, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані обставини не є перепоною для укладення договору про відступлення права вимоги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року - без змін.                                             
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 липня 2022 року.

         Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

         Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                           Т.А. Семенюк