Справа № 757/53365/20-ц                                                Головуючий І інстанція- Вовк С.В.
Провадження №22-ц/824/4549/2022                    Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
11 травня 2022 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася  до суду із вказаним позовом, який мотивувавала тим, що вона безпідставно перерахувала шістьма банківськими платежами на рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 214800 грн. Так як кошти були безпідставно сплачені, без надання у відповідь будь-яких товарів і послуг з боку відповідачки, то вона бажає повернути відповідні кошти у розмірі 214800 грн. Зазначає, що жодних правочинів з відповідачкою не укладала. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просила стягнути з відповдіачки на їїкористь грошові кошти у розмірі 214800 грн.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 24 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 214800 грн. Та судові витрати у розмірі 12148 грн., з яких 2148 грн. судовий збір, 10000 грн. витрати на правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що переказ коштів здійснено позивачкою після досягнення домовленості із чоловіком відповідачки ОСОБА_3 про виготовлення меблів для спальні, що виключає застосування ст.1212 ЦК України з огляду на наявність договірних відносин (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року  справі № 922/3412/17). Судом не взято до уваги, що позивачка здійснювала переведення грошових коштів на картковий рахунок відповідачки 6 транзакціями з проміжком у 2 місяці, що доводить їх осмисленість і певну домовленість. На порушення норм процесуального права суд у рішенні не зазначив про мотиви відхилення таких доказів, як покази відповідачки ОСОБА_1 , допитаної як свідка, та свідка ОСОБА_3 , які показали про укладення 15 лютого 2020 року між позивачкою і
                                                                        -  2  -
ОСОБА_3 договору позики і передачу позивачці коштів у розмірі 215000 грн. строком до 01 квітня 2020 року, які остання повертала шляхом перерахування коштів на картку. Суд безпідставно вказав про визнання представником відповідачки факту перерахування коштів, оскільки у квитанціях відсутні відомості про перерахування коштів саме позивачкою. Стягуючи судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., суд не врахував їх недоведеність та неспівмірність.
Позивачка ОСОБА_2 в особі представника адвоката Квітіна Р.В. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 214800 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Клопотання відповідачки, викладене в апеляційній скарзі, про розгляд даної справи з повідомленням сторін вирішене судом в ухвалі про призначення справи до розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 здійснила безготівкове перерахування коштів у розмірі 214631 грн. на рахунок відповідачки ОСОБА_1 .
Перерахування здійснене шістьма платежами, а саме:
- 03квітня 2020 року на картковий рахунок відповідачки перераховано грошові кошти на загальну суму 35231 грн. (чотирі платежі у розмірі: 14828 грн., 14828 грн., 3385 грн. та 2190 грн.) платник не вказаний (а.с.15);
- 10 червня 2020року на картковий рахунок відповідачки перераховано грошові кошти у розмірі 72000 грн., платник ОСОБА_2 (а.с.14);
                                                                        -  3  -
- 15червня 2020 року на картковий рахунок відповідачки перераховано грошові кошти у розмірі 107400 грн., платникОСОБА_2 (а.с.13).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що перераховані ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 214800 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_1 як безпідставно отримані відповідно до ст.1212 ЦК України.
При цьому суд виходив з відсутності належних та допустимих доказів виникнення між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договірних відносин та перерахування коштів на виконання цього договору, а тому безпідставне збагачення ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).
Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. 
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його
                                                                        -  4  -
форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумнності свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Такіж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що спірні кошти отримані відповідачкою без достатніх правових підстав, проте не врахував, щобезпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених
                                                                        -  5  -
коштів. 
Встановлено, що позивачка, добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачці без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідачки, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів.
Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.
При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в контексті незастосування судом норм матеріального права, а саме - положень п.6 ст.3 ЦК України.
В той же час відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.
Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, а саме - п.6 ст.3 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок,
                                                                        -  6  -
постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, оскільки встановлено, що позивачка, систематично та послідовно перераховувала кошти відповідачці, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на безпідставне перерахування коштів і відповідно настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що переказ коштів здійснено позивачкою після досягнення домовленості із чоловіком відповідачки ОСОБА_3 про виготовлення меблів для спальні, що виключає застосування ст.1212 ЦК України з огляду на наявність договірних відносин, як і доводи, що перерахування коштів здійснено на виконання укладеного між позивачкою і ОСОБА_3 договору позики, не грунтуються на законі.
По-перше, вказані доводи в частині укладення різних за своєю правовою природою правочинів непослідовні та взаємовиключні.
По-друге, згідно ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.
Отже, правочини, на наявність яких посилається відповдіачка, мали бути укладені між сторонами у письмовій формі.
Посилаючись на вказані обставини відповідачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували укладанні правочинів у письмовій формі.
При цьому покази відповідачки ОСОБА_1 , допитаної як свідка, та свідка ОСОБА_3 щодо укладання між останнім і позивачкою договору позики не можуть бути прийняті до уваги і не є належними доказами, оскільки згідно ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно вказав про визнання представником відповідачки факту перерахування коштів, оскільки у квитанціях відсутні відомості про перерахування коштів саме позивачкою не спростовують висновків суду про доведеність факту перерахування позивачкою на рахунок відповідачки грошових коштів у розмірі 214631 грн.
На підтвердження перерахування коштів позивачкою надано відповідні квитанції (а.с.13-15). Заперечуючи проти даних обставин, відповідачка не спростувала факт перерахування їй коштів з боку позивачки, зокрема не надала доказів, що кошти не належать позивачці, або що вони перераховані не позивачкою, а іншою особи, та не вказала якою саме.
Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу щодо відсутності договірних відносин між сторонами, зокрема неправдивості пояснень відповідачки про укладення між позивачкою і чоловіком відповідачки ОСОБА_3 договору позики, або договору на поставку меблів, а також щодо безпідставноиті посилань відповідачки на порушення норм процесуального права, колегія суддів визнає обгрунтованими і враховує їх при пирйнятті
                                                                        -  7  -
постанови.
Відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивачку витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог з урахуванням визнання необгрунтованими частини доводів апеляційної скарги.
Підстави для стягнення витрат відповідачки на професійну правничу допомогу відсутні з таких міркувань.
До апеляційної скарги відповідачкою додано договір про надання правової допомоги № 09/12/2021 від 09 грудня 2021 року, укладений між нею та АО «Акрополь» та додаток № 1 до договору № 09/12/2021, згідно яких вартість послуг за цим договором визначена сторонами у розмірі 15000 грн. і включає підготовку апеляційної скарги та участь в судових засіданнях.
Проте конкретні суми, які окремо становлять вартість підготовки скарги і окремо вартість участі адвоката в засіданнях сторонами доовору не визначено.
З урахуванням того, що розгляд справи проведено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, а судове засідання не поводилося, а також неможливості самостійного визначення судом вартості окремої послуги по підготовці апеляційної скарги, підстави для відшкодування витрат відсутні.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволити частково.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: