ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2022 року	Львів	Справа № 461/8692/21 пров. № А/857/2634/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
за участю секретаря судового засідання    Петрунів В.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2021 року (головуючого судді Фролової Л.Д., ухвалене у судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Львів) у справі №461/8692/21 за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.10.2021 звернулася в суд з позовом до Адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №142 від 12 серпня 2021 року винесену адміністративною комісією Галицької адміністрації Львівської міської ради щодо неї.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, відповідач явку уповноваженого представника до суду не забезпечив.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 02 липня 2021 Комунальним підприємством «Адміністративно-технічне управління Львівської міської ради» скеровано запрошення №1.21-062 від 01.07.2021, в якому зазначено, що при обстеженні території м. Львова працівниками КП «Адміністративно-технічне управління» виявлено порушення пункту 20.1.31 «Правил благоустрою м. Львова», а саме: Самовільне захоплення території (частини території) об`єкта благоустрою м. Львова (встановлено поломаний велосипед - стаціонарно закріплений, як рекламна конструкція), запрошують ОСОБА_1 прибути для з`ясування обставин та проведення спільного обстеження (вимогу скеровано рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення 02.07.2021 трек-номер 7900826536191).
Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління Львівської міської ради» 06 липня 2021 року склало протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 і як вбачається з його змісту, ОСОБА_1 здійснила самовільне захоплення території (об`єкта благоустрою м. Львова) шляхом встановлення зламаного велосипеду, який стаціонарно закріплений як рекламна конструкція, за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до постанови №142 від 12 серпня 2021 року, адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1360 грн.
Не погодившись із даною постановою про адміністративне правопорушення позивачка звернулась до суду щодо її скасування.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, беручи заявлені позивачем позовні вимоги та суть спору не встановлено підстав для задоволення позову.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
За змістом частини 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 №2807- IV (далі - Закон №2807-IV) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону №2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.
Відповідно до підпункту «г» частини 1 статті 13 Закону №2807-IV до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
Відповідно до статті 20 Закону №2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №2807-IV правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила.
Згідно статті 42 Закону №2807-IV до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів притягаються особи, винні у порушенні встановлених норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів, самовільному зайнятті території (частини території) об`єкта благоустрою населеного пункту.
У пункті 20 Ухвали Львівської міської ради №376 від 21.04.2011 «Про Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади» (із змінами та доповненнями) передбачена відповідальність громадян та юридичних осіб за порушення у сфері благоустрою території, а саме: 20.1.14. - Складування тари, конструкцій, виробів на вулицях, площах, зелених зонах, прибудинкових територіях тощо без дозволу.
Відповідно до статті 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно із статтею 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Відповідно до статті 251 КУпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави вважати, що порушення Правил благоустрою населеного пункту суб`єктом господарювання без дотримання дозвільної процедури, або з порушення відповідно процедури регламентованої законодавством, є підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 152 КУпАП.
Згідно частини 1 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до вимог частини 2 статті 65 Господарського кодексу України вбачається, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. 
Згідно виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, місцезнаходження: АДРЕСА_2 . 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належними та допустимими доказами підтверджено порушення ОСОБА_1 , що вона здійснила самовільне захоплення території (об`єкта благоустрою м. Львова) шляхом встановлення зламаного велосипеду, який стаціонарно закріплений як рекламна конструкція, за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки, формулювання складу правопорушення «встановлення зламаного велосипеду, який стаціонарно закріплений як рекламна конструкція» спростовується матеріалами справи, в частині особи правопорушника. Відповідач зобов`язаний зібрати докази, які б спростовували твердження позивача, але таких доказів ні запрошення, ні акт про відмову від участі в спільному обстеженні, ні протокол, ані постанова – не містять, а в постанові №142 від 12.08.2021 притягаючи до адміністративної відповідальності зазначається, що ОСОБА_1 – як фізична особа-підприємець встановила поломаний велосипед стаціонарно прикріплений, як рекламна конструкція за адресою: АДРЕСА_1 , додані фотосвітлини велосипеду, однак колегія суддів вважає, що відповідачем жодних дій спрямованих на з`ясування суб`єктивної сторони складу правопорушення не здійснено, зокрема, не було встановлено ким та на якій підставі було здійснено розміщення велосипеду без дозволу як рекламної конструкції, кого стосується вказана реклама.
Крім того, стаття 152 КУпАП передбачає умисну форму вини у скоєнні адміністративного правопорушення.
Колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження заперечень, які б спростовували доводи позивача, а тому із врахуванням встановлених обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 62 Конституції України визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.
Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Згідно частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП, не доведена в повному обсязі, а тому виключає притягнення її до адміністративної відповідальності, з огляду на викладене суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення даного позову.
Згідно частини 3 статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст. ст. 272, 286, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2021 року у справі №461/8692/21 – скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити.
Скасувати постанову Адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 142 від 12.08.2021 і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (79005, м. Львів, вул. Ф. Ліста, 1, ЄДРПОУ 20847537) 681 (шістсот вісімдесят одну) грн. 00 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не оскаржується.

                  Головуючий суддя                                       Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                             В.В. Гуляк

                                                                                         Р.Й. Коваль