ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року 
м. Київ
cправа №  914/1661/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н. Г. - головуючого, Жукова С. В., Огородніка К. М.,

за участю секретаря судового засідання Громак В. О.

за участю: ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), представників:         ОСОБА_1 - адвоката Максимишин І. Б (в режимі відеоконференції), ТДВ "Львівбудкомплектація" - адвоката Станька Т. Р. (в режимі відеоконференції), фізичної особи ОСОБА_2 - адвоката Демідонта Б. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції через Шевченківський районний суд міста Львова та поза межами приміщення суду касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Львівбудкомплектація" 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 щодо ухвали Господарського суду Львівської області від 18.03.2021
у справі № 914/1661/20
за заявою Товариства з додатковою відповідальністю "Львівбудкомплектація"
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ: 

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 відкрито провадження у справі № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ "Львівбудкомплектація"; введено процедуру розпорядження майном та мораторій на задоволення вимог кредиторів; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Пурія Р. П.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 у справі №914/1661/20 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання вимог забезпеченого кредитора та внесення до реєстру відомостей про майно ТДВ "Львівбудкомплектація", яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2016 - відмовлено; припинено обтяження - іпотеку нерухомого майна боржника та заборону його відчуження, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ТДВ "Львівбудкомплектація" (іпотекодавець), а саме: земельна ділянка та будівлі загальною площею 3095 кв. м.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.03. 2021 у справі № 914/1661/20 скасовано. Справу №914/1661/20 повернено до Господарського суду Львівської області для розгляду заяви кредитора ОСОБА_1 про визнання її вимог, як забезпеченого кредитора. Стягнуто з ТДВ "Львівбудкомплектація" на користь ОСОБА_1 2 270,00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ТДВ "Львівбудкомплектація" просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 у справі №914/1661/20.

Підставою касаційного оскарження зазначено п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме застосування судом апеляційної інстанції ч. 4 ст. 559 ЦК України без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 490/5224/14-ц, від 09.06.2020 у справі № 910/1088/13 та від 17.02.2020 у справі № 924/502/19.  

В обґрунтування підстави, передбаченої??п. 3? ?ч. 2 ст. 287 ГПК України, заявник касаційної скарги зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 44 КУзПБ. 
ТДВ "Львівбудкомплектація" вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності ініціативи розгляду спору про припинення іпотеки з боку учасників справи, оскільки в ході розгляду справи арбітражний керуючий не лише заперечував проти визнання грошових вимог ОСОБА_1 , але й усно заявив про необхідність скасування іпотеки нерухомого майна боржника.  

Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки факту звернення ОСОБА_1 до арбітражного керуючого щодо інформування суду про вимоги, забезпечені заставою, та внесення окремо до реєстру майна, що є предметом забезпечення.  

У відзиві ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ТДВ "Львівбудкомплектація" залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.   

ОСОБА_1 стверджує, що вона в порядку вимог ч. 8 ст. 45 КУзПБ просила розпорядника майна боржника окремо повідомити суд про її вимоги як забезпеченого кредитора. У зв`язку з чим вважає необґрунтованими доводи боржника про відсутність факту її звернення до арбітражного керуючого.  

ОСОБА_1 також зазначає про безпідставність посилань заявника касаційної скарги на не правильне застосування апеляційний судом ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки, на її думку, зазначена норма не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.  

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н. Г., пояснення учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, доводи відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 07.06.2016 між фізичними особами ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а позичальник зобов`язується повернути суму позики у повному обсязі у строк, передбачений цим договором (п. 1.1 договору позики).  

Загальна сума позики за цим договором, що підлягає переданню позичальнику, становить 12 500 000,00 грн, що на день укладання цього договору по курсу Національного банку України еквівалентно 500 000,00 доларів США (п. 2.2.).    
Встановлений строк, за яким позичальник має право отримати позику, три місяці (п. 2.4. договору позики).    

На підтвердження отримання грошових коштів (їх частини) за цим договором позичальник надає позикодавцю власноручно написану та підписану розписку (розписки) (п. 2.7. договору позики).    

Загальна сума позики, що фактично буде надана за цим договором, підлягає поверненню позикодавцю у строк до 01.06.2017 в повному розмірі (п. 4.1. договору позики).  

Згідно з п. 8.2. договору позики, забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором перед позикодавцем є:  

-договір застави майнових прав на належну йому частку 50% в статутному капіталі ТДВ "Львівбудкомплектація", укладений між позичальником і позикодавцем;  

-договір іпотеки нерухомого майна, укладений між позикодавцем та майновим поручителем ТДВ "Львівбудкомплектація".  

Між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ТДВ "Львівбудкомплектація" (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір 16.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., зареєстрований в реєстрі за № 5158, відповідно до умов якого боржник (іпотекодавець), з метою повного та своєчасного виконання договору позики від 07.06.2016, передало в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: земельну ділянку, кадастровий № 4623686900:03:000:0031; будівлі загальною площею 3 095 кв. м, які складаються з: виробничо-лабораторного комплексу, А-2 загальною площею 400,7 кв. м.; ваги, Б-1 загальною площею 74,3 кв. м.; складу допоміжних матеріалів, В-1 загальною площею 1980,6 кв. м.; складу-навісу, Г-1 загальною площею 6 39,4 кв.м.  

Крім того, 17.06.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики від 07.06.2016, в якій сторони узгодили можливість зменшення розміру позики, яка могла бути передана позикодавцем позичальнику.  

Відмовляючи у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 та припиняючи іпотеку нерухомого майна боржника, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б свідчили про надання позичальнику коштів, що визначені у п. 2.2 договору позики та на підтвердження виконання нею п. 4.4. та      п. 4.5. договору позики від 07.06.2016.  

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання боржника як майнового поручителя за договором іпотеки від 16.06.2016 припинені на підставі  ч. 4 ст. 559 ЦК України. Звідси суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не є забезпеченим кредитором ТДВ "Львівбудкомплектація", а відомості про майно боржника, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2016 не підлягають внесенню окремо до реєстру вимог кредиторів ТДВ "Львівбудкомплектація", оскільки зобов`язання ТДВ "Львівбудкомплектація" за іпотечним договором від 16.06.2016 припинені на підставах, встановлених договором та законом.  

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд ухвали місцевого господарського суду, дійшов висновку, що правомірним у даному разі було б вирішення спору щодо реального стану заборгованості за договором позики на підставі окремого судового рішення з дотриманням принципів територіальної та предметної підсудності з урахуванням вимог ч. 2 ст. 7 КУзПБ з огляду на те, що сторонами такого договору є фізичні особи, а боржник є лише майновим поручителем таких зобов`язань фізичної особи.  

Крім того, апеляційним судом зазначено про наявність провадження у Сокальському районному суді Львівської області у справі №454/1620/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ТДВ "Львівбудкомплектація" про стягнення заборгованості за договором позики від 07.06.2016 та зустрічним позовом про визнання цього договору і розписок про отримання коштів недійсними.  

За таких обставин, зважаючи на наявність судового спору у межах іншої справи позовного провадження, а також те, що позичальник за договором позики не є стороною у даному спорі (позивачем чи відповідачем), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він позбавлений процесуальної можливості вирішити питання про розмір грошових вимог забезпеченого кредитора ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 , який міг би стати підставою визначення розміру вимог для окремого внесення до реєстру вимог кредиторів боржника як забезпеченого кредитора та повернув справу №914/1661/20 до Господарського суду Львівської області для розгляду заяви кредитора ОСОБА_1 про визнання її вимог, як забезпеченого кредитора.

Разом з тим, скасовуючи ухвалу Господарського суду Львівської області про припинення іпотеки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки спір про припинення іпотеки не був ініційований боржником чи іншою особою у процесуально правильному порядку в межах доводів та підстав такого ініціювання.  
  
Але з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.
  
Згідно з ч. ч. 2, 6, 8 ст. 45 КУзПБ забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду, за результатами розгляду таких заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.  
  
Господарські суди, визначаючи розмір забезпечених кредиторських вимог та включаючи їх окремо до реєстру, повинні застосовувати, зокрема, положення ст. 19 Закону України "Про заставу" та ст. 7 Закону України "Про іпотеку" та встановити на підставі належних та допустимих доказів, які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою (іпотекою) майна, а також склад та розмір цих вимог.  
  
Згідно з приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у справі і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
  
Стаття 275 ГПК України визначає перелік повноважень суду апеляційної інстанції. А саме, відповідно до цієї статті суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1 - 6 частини першої цієї статті.
  
Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції розглянуто грошові вимоги ОСОБА_1 та прийнято ухвалу, якою відмовлено у визнанні грошових вимог до боржника.  

Поряд із цим, апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, скасував ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 в частині кредиторських вимог ОСОБА_1 , а справу №914/1661/20 повернув до суду першої інстанції для розгляду заяви кредитора ОСОБА_1 про визнання її вимог як забезпеченого кредитора, посилаючись на відсутність у суду апеляційної інстанції процесуальної можливості вирішити питання про розмір грошових вимог забезпеченого кредитора до позичальника, який міг би стати підставою визначення розміру для окремого внесення до реєстру вимог кредиторів боржника як забезпеченого кредитора.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині кредиторських вимог ОСОБА_1  та повертаючи справу в частині розгляду зазначених вимог, як забезпеченого кредитора до суду першої інстанції,  апеляційним судом порушено вимоги ст. 275 ГПК України , якою визначені повноваження суду апеляційної інстанції та не враховано, що у апеляційного господарського суду у разі скасування судового рішення, яким було вирішено спір по суті, відсутні повноваження щодо направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
  
Таким чином апеляційним судом фактично не було переглянуто в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції в частині кредиторських вимог                 ОСОБА_1 , чим порушено вимоги ст. 269 ГПК України.

Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом ч. 6 ст. 44 КУзПБ з огляду на таке.  
  
Згідно з ч. 6 ст. 44 КУзПБ господарський суд за заявою розпорядника майна скасовує арешти майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження його майном у разі, якщо такі арешти чи обмеження перешкоджають господарській діяльності боржника та відновленню його платоспроможності.  

Наведена норма надає право розпоряднику майна звернутись до суду, який розглядає справу про банкрутство, із заявою про скасування арешту майна боржника чи інших обмежень щодо розпорядження у разі, якщо такі арешти чи обмеження перешкоджають господарській діяльності боржника та відновленню його платоспроможності.     

Однак у матеріалах справи відсутні докази звернення розпорядника майна до Господарського суду Львівської області у визначеному ч. 6 ст. 44 КУзПБ порядку із заявою про скасування обмежень щодо розпорядження його майном боржника з підстав перешкоджання господарській діяльності боржника та відновлення його платоспроможності.

Усна заява розпорядника майна,  під час розгляду кредиторських вимог, про необхідність скасування іпотеки нерухомого майна боржника, не може бути підставою для скасування іпотеки, а розпорядник майна не був позбавлений права та можливості звернутись до суду із письмовою заявою, вказуючи при цьому відповідні обґрунтування своїх вимог.  

Крім того, судом апеляційної інстанції не перевірялось правильність застосування судом першої інстанції  вимог ч.4 ст.559 ЦК України під час розгляду кредиторських вимог ОСОБА_1 до боржника, а відтак касаційний суд позбавлений можливості надати оцінку доводам скаржника щодо неправильного застосування апеляційним судом зазначених вимог закону. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").  

Відповідно до ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  
  
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  
  
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.  
  
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.  
  
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій зазначеним вище вимогам закону повністю  не  відповідає.  

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.  
  
Відповідно до п. 1 ч. 3 та ч. 4 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.  
  
Встановивши зазначені вище порушення, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова  Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 у справі №914/1661/20 щодо ухвали Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 в частині кредиторських вимог ОСОБА_1 та в частині стягнення судового збору з ТОВ " Львівбудкомплектація" підлягає скасуванню, а справа - направленню у цій частині на новий апеляційний розгляд до Західного апеляційного господарського суду.    

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід врахувати вище викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін та здійснити у відповідності до вимог ГПК України належний апеляційний перегляд ухвали Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 в частині кредиторських вимог ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.  
  
У зв`язку з направлення справи на новий апеляційний розгляд відповідно до ст.129 ГПК України розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю                                                   " Львівбудкомплектація" - задовольнити частково.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 у справі №914/1661/20 щодо ухвали Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 в частині кредиторських вимог ОСОБА_1 та в частині стягнення судового збору з ТОВ " Львівбудкомплектація"  - скасувати.

В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 у справі №914/1661/20 - залишити без змін.

Справу №914/1661/20 у скасованій частині направити на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                                      Ткаченко Н. Г. 

Судді                                                                                          Жуков С. В.

                                                                                          Огороднік К. М.