ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/9617/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Кібенко О.Р.  

за участю секретаря судового засідання:  Натаріної О.О.

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"

на постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Кравчук Г.А., судді: Козир Т.П., Коробенко Г.П.)
від 18.01.2022
у справі № 910/9617/20 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"
до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз", Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз"
про зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій та стягнення 1   790   026   385,63 грн,

за участю представників учасників справи:
позивача - Василевська О.В.
відповідача - Будник Б.А.
третіх осіб - Богдан С.В.
ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (далі - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») про:

- зобов`язання відповідача виконати вимоги абзацу 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143 "Питання споживання природного газу"; 

- визнання протиправними дій АТ «НАК «Нафтогаз України» з повернення ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» коригуючих актів листом від 25.04.2019 № 26-3525/1.17-19;

- зобов`язання АТ «НАК «Нафтогаз України» визнати переплату ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» у сумі 1   756   256   489,16   грн за договорами купівлі-продажу газу (від 30.06.2015 №15-709-Н, від 30.12.2015 №16-106-Н, від 28.10.2016 № 16-405-Н, від 12.04.2017 № 17-204-Н, від 29.09.2017 № 17-404-Н та від 05.11.2018 № 18-504-Н) та оформити первинні документи на підтвердження її визнання;

- стягнення 1   756   256   489,16   грн безпідставно збережених коштів, 3% річних у сумі 28   080   179,89 грн та інфляційних втрат у сумі 5   689   716,58 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням, зокрема, на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки позивач вважає, що відповідач безпідставно не визнає переплату позивача за договорами купівлі-продажу природного газу, що є невиконанням постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143.

В зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, позивачем нараховано пеню у розмірі 622   523,65 грн, 3% річних у розмірі 103 150,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 119 880,64 грн. 

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 у справі №910/9617/20 позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з АТ «НАК «Нафтогаз України»  на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» безпідставно збережені кошти у сумі 966   396   645,10 грн, 3% річних у сумі 26   981   195,35 грн, інфляційні втрати у сумі 5   689   716,58   грн. У решті позовних вимог про зобов`язання АТ «НАК «Нафтогаз України» вчинити дії відмовлено.

2.2. Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним:

- залишені в силі норми постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143, зокрема абзац 4 пункту 2 постанови, підлягають обов`язковому виконанню як позивачем, так і відповідачем;

- в АТ «НАК «Нафтогаз України» відпали підстави утримувати грошові кошти, які були сплачені ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у рахунок погашення заборгованості за договорами, оскільки частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи;

- у контексті спірних правовідносин, в силу положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143, правова підстава для володіння АТ «НАК «Нафтогаз України» коштами у сумі 1   756   256   489,16 грн, сплаченими позивачем відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу в межах норм споживання природного газу, визначених постановою Кабінету Міністрів України №   619, відпала, а тому відсутній договірний характер правовідносин;

- суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення переплати підлягають задоволенню частково в сумі 966   396   645,10 грн, право вимоги якої не охоплені договорами відступлення права вимоги;

- щодо решти позовних вимог про зобов`язання АТ «НАК «Нафтогаз України» вчинити дії, суд дійшов висновку, що такі вимоги не призведуть до поновлення порушеного права позивача та у разі їх задоволення рішення суду не буде виконано, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 скасоване в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми безпідставно збережених коштів, 3 % річних та інфляційних втрат. У цій частині прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив, що як убачається з матеріалів справи, позивач сплатив на користь відповідача оскаржувану суму грошових коштів на підставі укладених договорів купівлі-продажу природного газу, які на час ухвалення рішення судом першої інстанції є чинними, відомостей щодо їх розірвання або відмови позивача від вказаних правочинів матеріали справи не містять, а спірні кошти відповідачем отримано як оплату за природний газ, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зазначені кошти відповідачем набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України. 

2.5. Постановою Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №910/9617/20 скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

2.6. Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення спору у цій справі необхідно з`ясувати питання стосовно: підстав здійснення позивачем оплати грошових коштів у сумі, заявленій ним до стягнення, а саме чи грошові кошти сплачені позивачем на підставі договору або з урахуванням норм поставленого природного газу для потреб побутових споживачів у разі відсутності газових лічильників, визначених у відповідних постановах Кабінету Міністрів України; чи свідчить визнання протиправними та нечинними постанов Кабінету Міністрів України №237 та №203 з моменту їх прийняття адміністративним судом у справах №826/16447/15 та №826/2507/18, а також прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 27.02.2019 № 143 про наявність підстав для висновку про те, що правова підстава отримання відповідачем грошових коштів відпала, а отже, і підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

2.7. За результатами нового розгляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі 910/9617/20 рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 в частині задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 966   396   645,10 грн, 3% річних у розмірі 26   981   195,35 грн, інфляційних втрат у розмірі 5   689   716,58 грн скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні відповідних вимог відмовлено. В іншій частини рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 залишено без змін.
2.8. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні вимог, суд апеляційної інстанції,  посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.11.2020 у справі №904/3173/19, виходив з того, що постанова Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 не покладає на Компанію зобов`язання повернути товариству чи іншим суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, зокрема за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями; посилання товариства на те, що у нього виникло право вимоги до відповідача безпосередньо з актів цивільного законодавства з приводу повернення грошових коштів внаслідок проведеного коригування чи право на коригування завершених господарських зобов`язань, є такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні товариством змісту Постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019  №143, що не відповідає їх дійсному змісту, оскільки зазначеною постановою не врегульовано питання щодо здійснення коригування вартості поставленого Компанією та прийнятого товариством природного газу.  

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі №910/9617/20, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" подало касаційну скаргу, якою просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

3.2. Підставою касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" визначило пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України визначено в якості підстави касаційного оскарження відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

3.4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» підставою касаційного оскарження зазначає пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу», статті 1212 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах. Також зазначає про порушення норм процесуального права, а саме статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» проти вимог касаційної скарги заперечує та просить оскаржувану постанову залишити без змін.

В свою чергу, третя особа  Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" підтримало вимоги та доводи касаційної скарги та просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 

У період з липня 2015 року по січень 2019 року між ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" (покупець) та АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) було укладено договори купівлі-продажу природного газу, а саме:

- договір від 30.06.2015 №15-709-Н на період дії з липня по грудень 2015 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі становила 1   296   162   020,55   грн;

-   договір від 30.12.2015 №16-106-Н на період дії з січня по жовтень 2016 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі становила 2   862   568   836,54   грн;

- договір від 28.10.2016 №16-405-Н на період дії з листопада 2016 року по березень 2017 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі становила 5   037   348   130,59 грн;

- договір від 12.04.2017 №17-204-Н на період дії з квітня по вересень 2017 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі становила 1   091   481   348,95   грн;

- договір від 29.09.2017 №17-404-Н на період дії з жовтня 2017 по жовтень 2018 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі становила 5   377   420   955,07 грн;

- договір від 05.11.2018 №18-504-Н на період дії з листопада 2018 по жовтень 2018 року, загальна сума договору з період з листопада 2018 року по січень 2019 року відповідно до актів приймання-передачі становила 2   826   424   076,13 грн.

За умовами зазначених договорів газ, що продається, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам.

ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", звертаючись з позовом до господарського суду, зазначило, що з липня 2015 року по січень 2019 року придбало у АТ "НАК "Нафтогаз України" природний газ для потреб побутових споживачів на загальну суму 18   491   405   367,83   грн, яку було повністю сплачено.

При цьому, вартість газу, придбаного для потреб населення без лічильників газу, становила 2   695   872   831,12   грн.

В період з липня 2015 року по січень 2019 року по споживачам, які не забезпечені лічильниками газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу, придбаний у АТ "НАК "Нафтогаз України", визначався операторами ГРМ за нормами споживання, що були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 "Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (далі - постанова від 08.06.1996 № 619).

Постановою від 08.06.1996 №619 в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 року, зокрема, були встановлені такі норми споживання газу населенням у разі відсутності газових лічильників:

- плита газова за наявності централізованого постачання гарячої води - 9,8 м^3 (людино-місяць);

- плита газова у разі відсутності централізованого постачання гарячої води та газового водонагрівача - 18,3 м^3 (людино-місяць);

- плита газова та газовий водонагрівач - 23,6 м^3 (людино-місяць).

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 "Питання споживання природного газу", яка набрала чинності 07.03.2019, (далі - постанова від 27.02.2019 №143) передбачено:

- застосування норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, затверджених пунктом 1 цієї постанови, здійснюється з 9 серпня 2018 року;

- не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" та від 23 березня 2016 року № 203 "Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників";

- не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. №619, в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що адміністративними судами у справах №826/16447/15 та 826/2507/18 було визнано протиправними та нечинними постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 237 та від 23.03.2016 № 203 з моменту їх прийняття. 

Також рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/13591/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправними та нечинними пункт 1, абзаци 2 і 3 пункту 2, пункт 3, абзац 2 пункту 4 постанови від 27.02.2019 №143 та Додаток до постанови від 27.02.2019 №143.

Тобто, як зазначив позивач, абзац 4 пункту 2 постанови від 27.02.2019 №143, яким передбачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість, залишився чинним.

Вважаючи, що вартість газу, придбаного ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" у АТ "НАК "Нафтогаз України" для потреб населення, об`єм споживання якого визначався операторами ГРМ (АТ "Дніпропетровськгаз", АТ "Дніпрогаз", АТ "Криворіжгаз") за нормами споживання, встановленими постановою від 08.06.1996 № 619, становить 2   695   872   813,32 грн, позивач просив стягнути зазначені кошти з АТ «НАК «Нафтогаз України» на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

В розрізі договорів купівлі-продажу природного газу дана сума складає:

- за договором від 30.06.2015 №15-709-Н - 416   056   023,46 грн;

- за договором від 30.12.2015 №16-106-Н - 1   005   430   741,45 грн;

- за договором від 28.10.2016 №16-405-Н - 439   155   740,58 грн;

- за договором від 12.04.2017 №17-204-Н - 323   571   731,24 грн;

- за договором від 29.09.2017 у №17-404-Н - 417   070 131,68 грн;

- за договором від 05.11.2018 року №18-504-Н за період з листопада 2018 року по січень 2019 року - 94   588   444,92 грн.

Враховуючи те, що у період постачання відповідачем природного газу, з липня 2015 року по січень 2019 року, позивач повністю виконав свої зобов`язання з його оплати за вказаними договорами купівлі-продажу, позивач на виконання вимог постанови від 27.02.2019 №143 здійснив коригування суми заборгованості, склав відповідні коригуючи акти та акти-розрахунки до них.

За результатами проведеного коригування, сума переплати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» перед АТ «НАК «Нафтогаз України», за твердженням позивача, становить 1   756   256   489,16 грн. При цьому, в розрізі договорів купівлі-продажу природного газу розрахована сума переплати є такою:

- за договором від 30.06.2015 №15-709-Н сума переплати - 263   294   010,41 грн;

- за договором від 30.12.2015 №16-106-Н сума переплати - 688   149   467,70 грн;

- за договором від 28.10.2016 №16-405-Н сума переплати - 258   747   504,94 грн;

- за договором від 12.04.2017 №17-204-Н сума переплати - 196   011   543,36 грн;

- за договором від 29.09.2017 №17-404-Н сума переплати - 283   486   871,82 грн;

- за договором від 05.11.2018 №18-504-Н сума переплати - 66   567   090,93 грн.

Також позивачем долучено до матеріалів справи звіт аудитора від 10.06.2019 Аудиторської фірми "Аудит-96", з якого встановлено, що в межах аудиту досліджувались господарські відносини між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», ТОВ «Київоблгаз збут» та АТ «Київоблгаз». Зокрема, аудитором було досліджено зазначені договори купівлі-продажу газу, укладені між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» та АТ «НАК «Нафтогаз України», акти приймання передачі природного газу та застосування норм постанови від 27.02.2019 №143. У вказаному звіті зроблено висновок про те, що вартість природного газу, спожитого населенням за нормами, по яким не допускається заборгованість згідно постанови від 27.02.2019 №143 складає 939   616   341,96   грн, у зв`язку з чим, враховуючи імперативні положення вказаних постанов Уряду, у ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" виникла переплата перед НАК "Нафтогаз України" за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до січня 2019 року, у розмірі 1   756   256   489,15 грн.

Позивач листом №49703-Сл-5589-0419 від 11.04.2019 направив на адресу відповідача коригуючі акти та акти-розрахунки з проханням в термін до 01.05.2019 здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку відповідача на суму 1   756   256   489,16 грн та повідомити суму переплати ТОВ "Дніпропетровськгаз збут".

Відповідач у відповідь листом №26-3525/1.17-19 від 25.04.2019 повідомив позивача про те, що постановами КМУ від 30.01.2019 №63 та від 27.02.2019 №143 не встановлено та не визначено механізм коригування використаних побутовими споживачами обсягів природного газу, коригування лише вартості (заборгованості, штрафних санкцій) неможливо без коригування ціни або обсягу природного газу, у зв`язку з чим у відповідача відсутні підстави для коригування заборгованості та штрафних санкцій і документи, надані позивачем листом від 11.04.2019, повернуто без підписання.

Вважаючи, що відповідач безпідставно не визнає переплату позивача в загальній сумі 1   756   256   489,16 грн, що є невиконанням постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143, позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Предметом позову у даній справі, зокрема, є матеріально-правова вимога позивача про стягнення безпідставно збережених коштів, 3% річних та інфляційних втрат. Підставою позову позивач зазначив положення абзацу 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143 у зв`язку із застосуванням яких у нього виникло право стягнення на свою користь з відповідача коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

5.3. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України   підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Договори, укладені між сторонами, за своєю правовою природою є договорами купівлі-продажу, в зв`язку з чим між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання   Глави 54 Цивільного кодексу України.

Договори укладені між сторонами є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173,   174,   175 Господарського кодексу України, статей 11, 202,   509 Цивільного кодексу України, і згідно   статті 629 Цивільного кодексу України   є обов`язковими для виконання сторонами.

5.4. Відповідно до частини першої статті 655 Цивільного кодексу України   за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України   зміст договору, його умови визначаються сторонами на їх розсуд і є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України   встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
                                                                                                                              
Відповідно до частин першої та третьої статті 632 Цивільного кодексу України   ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

5.5. Як встановлено судами попередніх інстанцій із змісту укладених сторонами договорів, ними були погоджені умови щодо кількості (обсягу), якості, ціни та загальної вартості природного газу, що передається АТ «НАК «Нафтогаз України» (продавцем) ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (покупцю), а також порядок передачі, обліку та оплати переданого газу.

Судами встановлено оформлення сторонами у відповідності до умов договорів актів приймання-передачі газу у спірний період.

Тобто, вартість та об`єм природного газу були встановлені за взаємною згодою сторін, відображені у відповідних договорах купівлі-продажу природного газу, і такі договори були виконані обома сторонами, про що свідчать акти приймання - передачі природного газу та проведена позивачем оплата поставленого газу. При цьому, як встановлено судами, при прийнятті газу за укладеними з відповідачем договорами позивачем не було заявлено ні про порушення обсягу поставленого газу, ні про порушення положень договорів щодо вартості газу. Обсяг фактичного використаного (розподіленого) природного газу, зокрема, споживачами, які не забезпечені лічильниками газу, визначався за нормами споживання Операторами ГРМ. Зазначена інформація використана позивачем при складанні актів приймання-передачі газу у спірний період і відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем на момент їх складання була повною і достовірною.

5.6. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів визнання укладених між сторонами договорів недійсними матеріали справи не містять.

5.7. Тобто, неприпустимими є будь-які перерахунки у правовідносинах, які є припиненими внаслідок виконання сторонами своїх зобов`язань; вимога щодо проведення коригування вартості природного газу придбаного на умовах договорів, які вже виконані, фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення нової ціни на природний газ) та внесення змін до договорів у спосіб, не передбачений нормами чинного   законодавства. 

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № Б-23/75-02, від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19, від 25.05.2022 у справі 910/978/21.

5.8. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що у цьому випадку  не допускається зміна умов договору, в тому числі щодо вартості поставленого газу за договорами після їх виконання на умовах погоджених сторонами за відповідного правового регулювання у період їх чинності. 

5.9. На думку позивача, у зв`язку з тим, що протягом 2015-2019 років він закуповував природний газ для потреб населення, у тому числі, для споживачів без газових лічильників виключно у відповідача, тому із прийняттям зазначених постанов Кабінету Міністрів України виникла різниця у вартості природного газу, спожитого населенням за нормами, затвердженими   постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 №619   та вартістю природного газу, спожитого населенням за нормами, за якими не допускається заборгованість згідно з постановою від 27.02.2019 № 143.

Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами змісту, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143 «Питання споживання природного газу».                                                                          

Урядом було затверджено норми споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, згідно з додатками до постанов Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 №237 «Про зміни до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» та    від 23.03.2016 № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», що діяли у період 2014-2018 та втратили чинність.

Кабінетом Міністрів України 08.02.2019 прийнято постанову №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», згідно пунктом 2 якої передбачено, що не допускається нарахування постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованості за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених   постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Також, Кабінетом Міністрів України 27.02.2019 було прийнято   постанову №143, якою визнано такими, що втратили чинність пункти 1-3 постанови № 63 від 30.01.2019, проте, яка, повністю відтворює зміст пунктів   постанови Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019, а саме перебачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених    постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 №619, в редакції яка діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, судовими рішеннями в адміністративних справах №826/16447/15 та №826/2507/18 було визнано протиправними та нечинними    постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 №237   та   від 23.03.2016 №203   з моменту їх прийняття, окрім того, згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/13591/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправними та нечинними пункт 1, абзаци 2 і 3 пункту 2, пункт 3, абзац 2 пункту 4 постанови № 143 та додаток до постанови № 143.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що абзац 4 пункту 2 постанови № 143, яким передбачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою від 08.06.1996 № 619, у редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість, залишився чинним.                                                        
                            
Тобто, на думку позивача, внаслідок проведення коригування (на підставі зазначених постанов Кабінету Міністрів України) товариство набуло право вимоги до АТ «НАК «Нафтогаз України»  на загальну суму 1   756   256   489,16 грн з підстав, передбачених частиною третьою статті 11 Цивільного кодексу України та частиною четвертою статті 4 Цивільного кодексу України (цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, у тому числі постанов Кабінету Міністрів України).

Верховним Судом у постанові від 12.11.2020 у справі № 904/3173/19 зроблено висновок, відповідно до якого постанови від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу» не покладають на АТ «НАК «Нафтогаз України» зобов`язання повернути ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» чи іншим суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями. Крім того, вказані постанови не наділяють суб`єктів господарювання правом вимоги до АТ «НАК «Нафтогаз України» .  

Посилання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» на те, що в нього виникло безпосередньо з актів цивільного законодавства право вимоги до АТ «НАК «Нафтогаз України» з приводу повернення грошових коштів внаслідок проведеного коригування чи право на коригування завершених господарських зобов`язань, - є такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» змісту наведених постанов Кабінету Міністрів України, що не відповідає їх дійсному змісту. 

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом і у постанові від 25.05.2022 у справі 910/978/21 за подібних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення, на думку позивача, безпідставно збережених грошових коштів та нарахованих на них суми 3%річних та інфляційних.

Також обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції стосовно неправомірності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки кошти отримані відповідачем на підставі укладених з позивачем договорів в якості оплати за природний газ і зазначена підстава у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 27.02.2019 № 143 не відпала.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі 910/9617/20 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                                   В. Студенець

Судді                                                                                                               О. Баранець 

                                                                                                                       О. Кібенко